Справа № 559/1771/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2020 року Дубенський міськрайонний суд Рівненської області

в складі головуючого судді Ралець Р.В.

секретаря Крушняк О.С.

за участю представника позивача адвоката Лук`янової М.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дубно цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в здійсненні права користування майном, шляхом виселення осіб без надання іншого житла

В С Т А Н О В И В:

В обґрунтування позовних вимог позивачка ОСОБА_1 покликається на те, що вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав № 34760143 від 09.07.2012. Вказаний будинок належить їй одноособово і був придбаний лише нею, в той момент коли її донька ОСОБА_2 , яка проживає у цьому будинку, була повнолітня.

Умови співжиття, які створюють Відповідачі - донька ОСОБА_2 та її чоловік ОСОБА_3 , є неприйнятними для людини похилого віку, та роблять неможливим її проживання з ними в одному будинку.

Зазначає, що близько двох років тому, після одруження з ОСОБА_3 , дочка попросила у неї дозволу на короткий строк пожити в її будинку з чоловіком та сином, поки вони не знайдуть собі житло. Позивачка надала дозвіл пожити в її будинку короткий час своїй дочці та внуку, а чоловік дочки - ОСОБА_3 вселився в будинок без дозволу власника. Жодних обмежень щодо умов проживання у Відповідачів не було, та ще й, крім того, таке проживання було повністю безкоштовним, так як всі комунальні послуги оплачувались Позивачкою. Відповідачі почали вести себе так, ніби цей будинок належить їм, і це вони дозволили їй пожити в ньому. Вселившись, Відповідачі створили такі умови психологічного тиску, які виключають можливість проживання власниці у її ж будинку.

Проживши життя, в пізні роки придбавши власне житло, маючи поганий стан здоров`я та будучи непрацездатною, вона змушена постійно терпіти знущання, лайку, сварки, приниження, та фактично не мати можливості реалізовувати своє право власності в частині користування будинком. Проживання з відповідачами є нестерпним. На прохання виселитись з будинку вони не погоджуються, а після таких прохань в неї виникає обґрунтоване побоювання за своє життя. При цьому, її дочка повністю підтримує свого чоловіка у його намаганні зробити нестерпним її життя та прискорити смерть. Це все в сукупності створює реальну загрозу її життю і здоров`ю.

Підтвердженням цих обставин є те, що після чергової сварки, вона потрапила в лікарню з діагнозом «Гостра гіпертонічна енцефалопатія. Гіпертонічна хвороба III ст. 2, ризик 4.СН І.». Неодноразові виклики поліції, як заходи громадського впливу, не дали позитивного результату.

Допущені відповідачем порушення правил співжиття стосуються саме житлових відносин, та мають відношення до користування спірним жилим приміщенням. Так, у картці про виклик поліції за 18.06.2019 року зазначено, що між позивачем та її зятем виникло непорозуміння щодо приготування їжі. Вказаний факт свідчить про те, що особи, які проживають в будинку, конфліктують з причин, що стосуються умов співжиття та користування будинком. Такі сварки є непоодинокими і лише реальний страх за життя стримує її від постійних викликів поліції. Так як Відповідач - 2 є фізично сильним чоловіком, а Позивачка слабкою та беззахисною жінкою, вона не раз зазнавала від нього фізичних утисків, таких як штовхани, удари ліктями і т. п.

Відповідачі зареєстровані за іншими адресами, де й проживали до їх одруження. Разом з ними в її будинку проживає син ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за тією ж адресою, що і його мама, а саме: АДРЕСА_2 . Оскільки він проживає з своєю мамою, а тому, в силу закону не може залишатись в будинку позивачки в разі виселення його матері.

Просить виселити з її будинку відповідачів: ОСОБА_2 разом з малолітнім сином ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , без надання іншого житла.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник підтримали позовні вимоги з підстав, зазначених у позові. Позивачка зазначила, що відповідачі вселились у її житловий будинок в лютому 2017 року. Впродовж півтора року відносини були нормальні, проте згодом відповідачі почали з нею конфліктувати, створювати нестерпні умови для проживання. Комунальні послуги платить вона, як власник будинку. Відповідачі її обзивають, наносять тілесні ушкодження. Донька плювала в обличчя, обливала водою, царапала, била її посуд. Вона неодноразово викликала поліцію з приводу сімейних конфліктів з відповідачами. Просить захистити її право безперешкодного володіння своїм майном шляхом виселення відповідачів, які є працездатними особами.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, показала, що обставини зазначені позивачкою у позовній заяві не відповідають дійсності, інформація не правдива. Вона проживала разом з батьками та сестрою у кооперативній квартирі на АДРЕСА_2 , яку батьки отримали в червні 1986 року. У 1991 році батьки розлучились і вона залишилась проживати в квартирі з матір`ю та сестрою. У 2009 році батько помер. У 2012 році квартиру продали і за ці гроші купили житловий будинок на АДРЕСА_1 . Після укладення шлюбу вона впродовж трьох років жила на квартирі, а потім мати попросила, щоб вони перейшли жити до неї. Ії син: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дитиною інвалідом. Вона разом з сином зареєстрована в с.Молодаво Третє Дубенського району Рівненської області, у колишньої свекрухи. Зазначає, що мати чинить психологічний тиск на неї та її сім`ю, втручається у її особисте життя. Нещодавно вона втратила дитину. У них дійсно виникають конфлікти через те, що позивачка їх провокує. Вона неодноразово викликала працівників поліції з приводу конфліктів, проте до адміністративної відповідальності ні її, ні її чоловіка не притягували.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та показав, що він є другим чоловіком ОСОБА_2 . Спочатку вони жили на квартирі, а потім позивачка попросила, щоб вони перейшли жити до неї. У 2017 році вони переселились у житловий будинок позивачки. Він робив у будинку ремонт. Згодом почали виникати конфлікти. Позивачка викликала поліцію, проте до адміністративної відповідальності їх не притягували, засоби громадського впливу не застосовували. Вважає, що підстав для їх виселення немає жодних.

Заслухавши пояснення учасників судового засідання, розглянувши матеріали справи, дослідивши докази, суд приходить до наступних висновків.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власницею житлового будинку з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 34760143 від 09.07.2012 (а.с. 7).

Відповідно до епікризу медичної картки стаціонарного хворого №5515, ОСОБА_1 знаходилась на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні Дубенської ЦРЛ з 30.07.2019 до 07.08.2019 з діагнозом «Гостра гіпертонічна енцефалопатія. Гіпертонічна хвороба III ст. 2, ризик 4.СН І.» (а.с. 8).

Як зазначено у картці про виклик поліції 18.06.2019 ОСОБА_1 повідомила про вчинення відносно неї дочкою та зятем домашнього насильства за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9).

Згідно ч. 1ст. 30 Конституції України, кожному гарантується недоторканність житла.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ч. ч. 1, 3ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 311 ЦК України, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

На підставі ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Із змісту ст. 10 ЖК України вбачається, що громадяни зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержуватися правил користування жилими приміщеннями. Жилі будинки та жилі приміщення не можуть використовуватися громадянами на шкоду інтересам суспільства. Дана стаття встановлює ряд обов`язків, які мають особи, які використовують жилі приміщення на праві власності або на праві користування. Власники та користувачі приміщень зобов`язані: 1) дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають. Цей обов`язок нерозривно пов`язаний із загальним обов`язком використовувати жилі приміщення за призначенням, для задоволення своїх житлових потреб. Дбайливе ставлення до будинку означає відповідне відношення до санітарно-технічного та іншого обладнання, об`єктів благоустрою, дотримуватися правил утримання жилих будинків, пожежної безпеки, дотримувати чистоту та порядок у під`їздах, на сходових клітинах та в інших місцях загального користування; 2) використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення; 3) додержуватися правил користування жилими приміщеннями; 4) не використовувати жилі будинки та жилі приміщення на шкоду інтересам суспільства. Мова йдеться про загальну заборону зловживання правами власників та наймачів жилих будинків та приміщень, а також про повагу до прав інших громадян.

Із змісту ч. 1ст. 109 ЖК України, вбачається, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Із змісту ч. 1ст. 116 ЖК України, вбачається, що, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Із змісту даної норми вбачається, що виселення вказаних уст. 116 ЖК України осіб без надання іншого жилого приміщення - це санкція за скоєне правопорушення. Дана стаття вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення. Вина цих осіб носить характер умислу або грубої необережності. Під систематичністю розуміють скоєння двох і більше таких правопорушень; б) використання його не за призначенням. Це використання житлового приміщення не для проживання, а для розміщення майстерні, складу, підсобних приміщень, утримання тварин тощо; в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконавчих комітетів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку й іншими громадськими організаціями за місце проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Позивачами у всіх трьох варіантах підстав виселення виступає наймодавець, а у випадку "в" - і інші зацікавлені особи, права яких порушуються (власники або наймачі сусідніх квартир тощо).

Із змісту ст. 157 ЖК України вбачається, що, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України від 12 квітня 1985 за №2 при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжитті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами статті 264 вказаного Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Позивачка зазначає, що відповідачі систематично порушують правила співжиття та користування будинком, в який вони вселились тимчасово, в будинку не зареєстровані, вона людина літнього віку, хворіє, є одноосібним власником житлового будинку, тому суд дійшов висновку про те, що вимога позивачки про виселення відповідачів є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі, оскільки судом встановлено, що відповідачі дійсно порушують право позивачки на спокійне життя, що завдає їй моральних страждань.

Таким чином, на основі з`ясованих обставин, суд дійшов висновку про те, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в здійсненні права користування майном, шляхом виселення осіб без надання іншого житла є таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідачів на користь позивачки понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.ст.12, 81, 89, 133, 206, 247, 263, 265, 268, 280 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в здійсненні права користування майном, шляхом виселення осіб без надання іншого житла задоволити.

Виселити без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з житлового будинку, що належить ОСОБА_1 та знаходиться в АДРЕСА_1 .

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ) понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40копійок.

Апеляційна скарга подається до Рівненського апеляційного суду через Дубенський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 17.02.2020.

Суддя: Р.В. Ралець