РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2020 року

м. Рівне

Справа № 569/18754/18

Провадження № 22-ц/4815/99/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді : Гордійчук С.О.,

суддів: Хилевича С.В., Шимківа С.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку письмового провадження в м. Рівне апеляційну скаргу фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 вересня 2019 року, ухвалене в складі судді Смолій Л.Д., у справі № 569/18754/18,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживача та стягнення грошових коштів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі договору підряду від 20 грудня 2017р. позивачем сплачено відповідачу в рахунок авансу 4000 доларів США, проте відповідач свої зобов`язання з переобладнання і монтажу будинку з оциліндрованого брусу діаметром 20 сантиметрів, у повному обсязі та у визначені договором строки не виконав, на вимогу позивача грошові кошти не повернув. Враховуючи вищенаведене, просив про задоволення позовних вимог.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 вересня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4000 доларів США, що еквівалентно станом на день ухвалення рішення 99 058 (дев`яносто дев`яти тисячам п`ятдесяти восьми) гривням 08 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення мотивоване тим, що оскільки відповідачем неналежно виконано взяті на себе зобов`язання в строки передбачені договором, позивач обґрунтовано вимагає повернення сплаченого відповідачу на умовах договору підряду розміру авансового платежу.

Не погодившись з означеним рішенням суду, ФОП ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій покликаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове рішення, яким в позові відмовити.

Стверджує, що він виготовив будинок з дерев`яного оциліндрованого брусу і розпочав його монтаж на земельній ділянці позивача з відома останнього. При цьому, позивач не оплатив передбачений умовами договору черговий платіж у розмірі 40%.

Вказує, що факт виготовлення дерев`яного будинку та його частковий монтаж підтверджується фототаблицями долученими до матеріалів справи.

Звертає увагу суду, що земельна ділянка кадастровий номер :01:069:0185 по АДРЕСА_1 на якій відповідач споруджував дерев`яний будинок була продана відповідачем до укладення договору підряду.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач заперечує доводи останньої. Просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Убачається, що 20 грудня 2017 року між приватним підприємцем ОСОБА_2 (надалі «Виконавець») та ОСОБА_1 (надалі «Замовник») було укладено договір, предметом якого є виконання «Виконавцем» робіт з переобладнання та монтаж будинку з оциліндрованого брусу, діаметром 20 см, згідно креслень. Креслення підписуються «Виконавцем» і «Замовником» і є невід`ємною частиною угоди.

За умовами п. 2.1. договору, вартість виробу є незмінною протягом дії угоди та складає 8000 доларів США.

Відповідно до п.2.2 договору, оплата відбувається поетапно: передоплата складає 50 % визначеної вартості, «Замовник» здійснює оплату 40 % вартості виробу після прийомки на виробничій базі «Виконавця», 10% вартості «Замовник» сплачує після монтажу виробу.

Термін виконання робіт - 28 лютого 2018 року (п. 2.4 договору).

На виконання умов договору підряду представник позивача 20 грудня 2017 року передав відповідачу в рахунок авансу 4000 доларів США, що підтверджується розпискою в договорі та сторонами не заперечується.

У зв`язку з порушенням строку виконання робіт за договором, та закінченням строку дії договору, позивач звернувся до відповідача з листом від 10 липня 2018 року, в якому зазначив що потреба у виконанні робіт відпала, оскільки не здійснена в обумовлений термін, та проханням повернути отримані за договором кошти.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За умовами ч. 1 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. ст. 626, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В силу вимог ст. ст. 526, 610 ЦК України зобов`язання підлягає виконанню належним чином у встановлений строк. Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, є порушенням зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Отже, за змістом наведеної норми розірвання договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору.

Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини у сфері виконання підрядних робіт на підставі укладеного між ними договору.

Положеннями ч. 1 ст. 837 ЦК України передбачено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

У статті 846 ЦК України зазначено, що строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов`язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 849 ЦК України замовник має право у будь-який час перевірити хід і якість роботи, не втручаючись у діяльність підрядника.

Якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.

Якщо під час виконання роботи стане очевидним, що вона не буде виконана належним чином, замовник має право призначити підрядникові строк для усунення недоліків, а в разі невиконання підрядником цієї вимоги - відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення роботи іншій особі за рахунок підрядника.

Замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору.

Тобто, замовнику законом надано право відмовитися в односторонньому порядку від договору у будь-який час до закінчення робіт і визначене цією нормою право не може бути обмежене.

Отже, договір підряду може бути розірваний в результаті односторонньої відмови від нього замовником, що тягне припинення зобов`язань сторін за договором.

Статтею 849 ЦК України встановлено три окремі (самостійні) підстави для відмови замовника від договору підряду та, відповідно, різні правові наслідки такої відмови.

Зокрема, частиною 2 цієї статті передбачено право замовника на відмову від договору підряду у разі, коли підрядник своєчасно не розпочав роботу, або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим. При цьому наслідком такої відмови є виникнення у замовника права вимагати відшкодування збитків з підрядника.

Разом з цим, при застосуванні положень вказаної статті слід також враховувати, що законність відмови замовника від договору підряду на підставі частин другої, третьої цієї статті у випадку недоведеності порушень умов договору підряду зі сторони підрядника не може "виправдовуватись" безумовним правом замовника відмовитися від договору підряду на підставі частини четвертої цієї статті.

Окрім того, необхідно враховувати, що при відсутності в договорі умови про те, що закінчення строку його дії тягне припинення зобов`язань сторін за цим договором (що має місце в цьому випадку), договір вважається чинним до визначеного в ньому моменту закінчення виконання сторонами зобов`язань. При відсутності такої вказівки момент закінчення зобов`язань визначається суттю самого зобов`язання.

Частиною 4 статті 882 Цивільного кодексу України встановлено, що передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною. Акт, підписаний однією стороною, може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акта визнані судом обґрунтованими.

Матеріали справи свідчать про те, що укладений сторонами договір є договором підряду, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 61 ЦК України.

Відповідно до положень частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В силу ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідачем його зобов`язання за договором щодо виконання у строк до 28 лютого 2018 року обумовлених у договорі робіт не виконано.

На спростування доводів позивача проте, що відповідач не приступив до виконання умов договору, відповідач належних та достатніх доказів часткового виконання робіт за договором, суду не надав і судом їх не здобуто.

Крім того, за відсутності в матеріалах справи актів приймання виконаних робіт, апеляційний суд позбавлений можливості встановити обсяги робіт за ксерокопіями фотографій на які покликається відповідач (а.с. 22-25).

Самі по собі ксерокопії фотографій, як доказ проведених робіт не є належними та достатніми доказами, оскільки договір не містить адреси монтажу будинку що перешкоджає суду ідентифікувати місцезнаходження проведених робіт.

Відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Враховуючи що скрін-шот фотографії, надана відповідачем до апеляційної скарги про те, що роботи проводилися на земельній ділянці кадастровий номер :01:069:0185 яка належала позивачу, судом першої інстанції не досліджувалась, а тому апеляційним судом не приймається .

Законом передбачено можливість складання акту та підписання його підрядником в односторонньому порядку, що спрямовано на захист інтересів підрядника, якщо замовник безпідставно ухиляться від належного прийняття виконаної роботи.

У даній справі, обставин безпідставного ухилення замовника від належного прийняття виконаної роботи судом не встановлено, а навпаки встановлено порушення підрядником умов договору.

Позивач звертався до відповідача з повідомленням/вимогою від 10 липня 2018 про припинення договору від 20.12.2017 в порядку ч. 2 ст. 849 ЦК України, тобто, зобов`язання, що складає предмет договору підряду від 20.12.2017 є припиненим.

У цій справі, відмова замовника від договору є підставою для вимоги про повернення авансу.

Згідно правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від від 28.11.2019 у справі № 910/1084/18, який є обов`язковими на підставі положень ч.4 ст. 263 ЦПК України, аванс є звичайною сумою попередньої оплати за договором, яка не виконує забезпечувальної функції, властивої завдатку. У разі невиконання зобов`язання, по якому передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила. Колегія суддів не вважає за необхідне відступати від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 13 лютого 2020 року.

Головуючий :

Судді :