Провадження № 2/761/430/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Волошина В.О.

при секретарі: Яворській А.А.

за участі:

представника позивача: ОСОБА_1 ,

представника третьої особи 4: ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2», треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в особі законного представника ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , в особі законного представника ОСОБА_3 , Орган опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання права власності,

в с т а н о в и в :

В травні 2018р. позивачка ОСОБА_2 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 2-5) до відповідача ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2», треті особи: ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах, і в інтересах: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якому просила суд: визнати за собою право власності на кімнату АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що з 1993р. вона зареєстрована і проживає разом з членами своєї сім`ї - третіми особами по справі, у зазначеній кімнаті в гуртожитку, на підставі розпорядження № 10 від 15 червня 1993р.

Так як, позивачка понад двадцятип`яти років відкрито, безперервно користується і володіє цією кімнатою в гуртожитку, на підставі ст. 344 ЦК України, просила суд визнати за ним право власності на спірну кімнату.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 26 травня 2018р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження.

05 вересня 2018р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 39-44), в якому відповідач проти позову заперечив, з тих підстав, що стороною позивача невірно розтлумачені норми ст. 344 ЦК України, не враховані положення ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також положення Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

13 вересня 2018р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив (а.с. 55-57), в якому сторона позивача зазначала, що у відзиві на позов сторона відповідача не спростувала довів сторони позивача, а обмежилась лише наведенням норм матеріального права, які на думку сторони відповідача регулюють спірні правовідносини.

Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2018р. судом залучено до участі у справі, в якості третьої особи Орган опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 квітня 2019р. закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті.

03 лютого 2020р. на адресу суду надійшли письмові пояснення від сторони відповідача по суті заявлених позовних вимог.

В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, зазначених у позові, просила суд позов задовольнити.

Відповідач, треті особи ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах, і в інтересах: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, поважності причин неявки в судове засідання 04 лютого 2020р. не повідомили, стороною відповідача було подано відзив на позов.

Представник третьої особи Органу опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, при вирішенні спору покладався на розсуд суду, але просив максимально врахувати інтереси малолітніх третіх осіб, які проживають у спірній кімнаті.

Суд, заслухавши пояснення сторони позивача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. ( ч. 2 ст. 15 ЦК України )

Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Відповідно до ч. 3 цієї статті кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним кодексом.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, позивачка ОСОБА_2 , була заселена в гуртожиток в кімнату АДРЕСА_1 , як дружина співробітника ВАТ «Трест «Київоздоббуд» на підставі розпорядження № 10 від 15 червня 1993р. на жиле приміщення в гуртожитку для сімейних мешканців (а.с. 6).

Судом встановлено, що відповідач є власником гуртожитку по АДРЕСА_2 , відповідно до свідоцтва про право власності від 18 вересня 1998р. (а.с. 45) та відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 135355851 від 23 серпня 2018р. (а.с. 46).

01 січня 2009р. між відповідачем та ВАТ «Трест «Київоздоббуд» укладено договір № 22 найму (оренди) житла, предметом якого є надання відповідачем у користування ВАТ «Трест «Київоздобуд» ліжко-місць у гуртожитку, яким зазначено, що майно є власністю - ВАТ «Трест «Київміськбуд-2». З матеріалів справи вбачається, що відповідач неодноразово повідомляв сторону позивача про звільнення займаної кімнати в гуртожитку або укладення договору найму (оренди).

Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

За змістом ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Відтак йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий).

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини 3 статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина 2 статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вищевказаних умов у сукупності.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 9, 10 Постанови за № 5 від 07 лютого 2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи положення ст.. 4 Закону України «про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», беручи до уваги правові позиції Верховного суду висловлені в постановах по справах: № 153/608/17 від 03 грудня 2018р., № 920/999/16 від 09 липня 2019р., суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 17-19, 76-82, 141, 258, 259, 263-266, 268, 352, 354, 355 ЦПК України; ст. ст. 41, 47 Конституції України; ст. ст. 6, 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; ст. 10 Загальної декларації прав людини; ст. ст. 15, 16, 317, 319, 328, 344 ЦК України; Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 5 від 07 лютого 2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) до Приватного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Народного Ополчення, буд. 26-А), треті особи: ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ), в особі законного представника ОСОБА_3 , ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ), в особі законного представника ОСОБА_3 , Орган опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 24) про визнання права власності - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 14 лютого 2020р.

Суддя: