Справа № 529/695/20
Провадження № 2/529/202/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2020 року Диканський районний суд Полтавської області в складі:

головуючої судді Петренко Л.Є.,

секретаря Скрипник Р.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права приватної особистої власності на житловий будинок з господарськими будівлями,-

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права приватної особистої власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що був придбаний під час перебування у шлюбі.

Позов обґрунтований тим, що 17.04.1992 позивач на підставі договору купівлі-продажу придбав житловий будинок в с.Марченки Диканського району Полтавської області, які особисто позивач сплатив продавцю повністю. По даний час позивач є єдиним власником зазначеного будинку. 16.07.2020 державним реєстратором зареєстровано право власності за позивачем на вказаний житловий будинок. В подальшому мав намір продати цей будинок, але нотаріус відмовив у вчиненні нотаріальної дії, оскільки останній у період з 20.12.1990 по 20.12.2011 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , спільних дітей від шлюбу не мали.

У позові зазначає, що спірний будинок був придбаний позивачем за власні кошти, відповідач участі у придбанні будинку не брала, тому просить визнати за ним право приватної особистої власності на житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

В судове засідання позивач та його представник адвокат Бехтер Л.В. не з`явились, подали заяву про розгляд справи у їх відсутність, просили позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_4 в судове засідання не з?явилась, хоча була повідомлена про розгляд справи, шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке було розміщене за десять днів до дати ухвалення цього рішення, однак будь-яких клопотань суду не подала.

Третя особа приватний нотаріус Шимка О.І. в судове засідання не з?явився, попередньо надавши заяву про розгляд справи у його відсутність, при вирішенні спору покладається на розсуд суду.

Відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що 12.04.1992 ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу придбав у ОСОБА_5 житловий будинок в с.Марченки Диканського району Полтавської області, житлова площа якого становить 28 м.кв. Вказаний договір посвідчений секретарем виконкому Балясненської сільської Ради народних депутатів і зареєстровано в книзі нотаріальних дій під № 50.

Відповідно до витягу з Державного реєстра речових прав на нерухоме майно, право власності на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_1 13.07.2020. Також за позивачем зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,2172 га, що розташована на території Балясненської сільської ради Диканського району.

Як вбачається із листа приватного нотаріуса Шимки О.І. від 29.09.2020, посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 є неможливим, оскільки будинок набутий в період зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв?язку з чим необхідна згода іншого подружжя на укладення договору.

Згідно витяга з Державного реєстра актів цивільного стану громадян, 20.12.1990 укладено шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Даний шлюб розірвано 20.12.2011 на підставі рішення Алчевського міського суду Луганської області.

Отже, вбачається, що житловий будинок в с.Марченки Диканського району придбаний позивачем ОСОБА_1 в період шлюбу з відповідачем ОСОБА_7 .

Враховуючи, що на час оформлення права власності на житловий будинок - 12.04.1992, майнові відносини, що виникали між подружжям регулювались Кодексом про шлюб та сім`ю України, який діяв до 01.01.2004, до спірних правовідносин слід застосовувати Кодекс про шлюб та сім`ю України.

Згідно зі ст. 22 КпШС (чинного на час придбання спірного майна) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 24 КпШС майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Згідно зі ст. 28 КпШС у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд

може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи

інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що

заслуговують на увагу.

Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю

кожного з них.

Згідно ст. 29 КпШС якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

За змістом вказаних норм майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя, який може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

При цьому розірвання шлюбу між сторонами по справі відбулося в 2011 році, тому як вбачається з ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Таким чином, для встановлення того, чи є придбане за час шлюбу майно спільною власністю подружжя суд повинен встановити правову природу коштів, за які було придбане майно.

Статтями 11-13 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

З урахуванням викладено суд вважає, що вимоги позивача щодо визнання права особистої власності на будинок є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено, що спірне майно було придбано за особисті кошти позивача, що не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Керуючись статтями 10-13, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права приватної особистої власності на житловий будинок з господарськими будівлями відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду на протязі 30 днів з дня проголошення.

Головуюча Л.Є. Петренко