"04" лютого 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
головуючої судді Яровенко Н.О.
при секретарі Локотковій І.С.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного вищого навчального закладу «Міжнародний коледж медицини» про захист прав споживачів, визнання недійсним договорів про навчання та надання додаткових освітніх послуг громадянам України та стягнення коштів, сплачених за навчання, суд, -
Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати недійсним договір про навчання та надання додаткових освітніх послуг громадянам України та іншим особам, що постійно проживають на території України № 157 від 01 вересня 2014 року; визнати недійсним договір про навчання та надання додаткових освітніх послуг громадянам України та іншим особам, що постійно проживають на території України № 309 від 01.09.2017 року; застосувати наслідки недійсності правочинів та стягнути з ПрВНЗ «Міжнародний коледж медицини» на користь позивача ОСОБА_1 сплачені кошти щодо вартості навчання у сумі 46 500,00 грн.
Позивач у судове засідання не з`явилась, про місце і час розгляду справи повідомлені належним чином. До початку судового засідання надала письмову заяву з проханням розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі.
Представник відповідача Приватного вищого навчального закладу «Міжнародний коледж медицини» в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду не повідомив.
Будь-яких заяв клопотань зі сторони відповідача на адресу Дніпровського районного суду м. Києва не надходило.
Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положення цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
З урахуванням вищевикладеного Дніпровським районним судом м. Києва 04 лютого 2020 року, постановлена ухвала про заочний розгляд справи, відповідно до положень ст. 280, 281 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів.
Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства.
З матеріалів справи вбачаєьтся, що 01.09.2013 року між Приватним вищим навчальним закладом «Міжнародний коледж медицини» та ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , укладено Договір про навчання та надання додаткових освітніх послуг громадянам України та іншим особам, що постійно проживають на території України № 157 від 01.09.2014 року, за умовами якого виконавець взяв на себе зобов`язання за рахунок коштів замовника здійснити навчання студента (надати освітню послугу) за денною формою навчання, освітньо-кваліфікаційним рівнем молодший спеціаліст, за спеціальністю 5.12010101, кваліфікацією фельдшер (п. 1.2 Договору) (а.с. 5-7).
Навчання проводиться на навчальних базах виконавця строком 3 роки, строк дії Договору з 01 вересня 2014 року по 30 червня 2017 року (п. 1.3, 1.4 Договору)
Відповідно до п. 1.1 Договору студентом є фізична особа, який за цим договором є замовником або третьою особою, в інтересах якого укладено договір та є отримувачем послуг для здобуття вищої освіти, з подальшою видачею відповідного документа про вищу освіту.
Відповідно до п. 2.1.1, п. 2.1.4 Договору, виконавець зобов`язався надати студенту в повному обсязі та в належній якості освітні послуги в частині підготовки фахівця вищої спеціальної освіти в межах навчальних планів і програм виконавця, розроблених у відповідності до державних стандартів загальної середньої та вищої, включаючи медичну, освіти з урахуванням особливостей застосування ефективних методів сучасної вітчизняної і міжнародної науки та медицини. Видати студенту документ про освіту державного зразка, за умови виконання вимог, передбачених цим договором, в тому числі відсутності заборгованості замовника за надані послуги з навчання та додаткові освітні послуги перед виконавцем.
Плата за надання освітніх послуг встановлена п. 4.1 та п. 4.2 та складає: 1 курс - 10 500,00 грн., 2 курс - 12 000,00 грн. та 3 курс 12 000,00 грн. Загальна вартість на момент укладення договору освітньої послуги за термін навчання відповідно до п. 1.3 договору становить 34 500 грн., які сплачені позивачем в розмірі 31 750,00 гривень, що підтверджується квитанціями, які містяться в матеріалах справи (а.с. 12-38)
01.09.2017 року між Приватним вищим навчальним закладом «Міжнародний коледж медицини» та ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , укладено Договір про навчання та надання додаткових освітніх послуг громадянам України та іншим особам, що постійно проживають на території України № 309 від 01.09.2017 року, за умовами якого виконавець взяв на себе зобов`язання за рахунок коштів замовника здійснити навчання студента (надати освітню послугу) на тих же умовах додатково строком на 1 рік з 01 вересня 2017 року по 30 червня 2018 року зі сплатою за 4-й курс навчання 12 000, грн., з яких позивач сплатила 14 280,00 грн., що підтверджено квитанціями, які долучені до матеріалів справи. (п. 1.2.- 1.4, 4.2 Договору) (а.с. 39-42).
Відповідно до п. 1.1 Договору студентом є фізична особа, який за цим договором є замовником або третьою особою, в інтересах якого укладено договір та є отримувачем послуг для здобуття вищої освіти, з подальшою видачею відповідного документа про вищу освіту.
Відповідно до п. 2.1.1, п. 2.1.4 Договору, виконавець зобов`язався надати студенту в повному обсязі та в належній якості освітні послуги в частині підготовки фахівця вищої спеціальної освіти в межах навчальних планів і програм виконавця, розроблених у відповідності до державних стандартів загальної середньої та вищої, включаючи медичну, освіти з урахуванням особливостей застосування ефективних методів сучасної вітчизняної і міжнародної науки та медицини. Видати студенту документ про освіту державного зразка, за умови виконання вимог, передбачених цим договором, в тому числі відсутності заборгованості замовника за надані послуги з навчання та додаткові освітні послуги перед виконавцем.
На ухвалу суду від 25 листопада 2019 року про витребування інформації у Міністерства оствіти і науки України, 23 січня 2020 року надійшов лист в якому зазначається, що ПВНЗ «Міжнародний коледж медицини» має ліцензію на провадження освітньої діяльності зі спеціальності 226 Фармація, промислова фармація за першим (бакалаврським) рівнем вищої освіти з ліцензовним обсягом 40 осіб на рік, відповідно до Наказу Міністрества освіти і наууки України від 19 вересня 2017 року № 199-л.
Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України)
Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами.
Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.
Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.
У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором.
Згідно п. 6 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності як освітня діяльність, яка ліцензується з урахуванням особливостей, визначених спеціальними законами у сфері освіти.
Згідно з ч. 7 ст. 1 Закону України «Про вищу освіту» заклад вищої освіти - окремий вид установи, яка є юридичною особою приватного або публічного права, діє згідно з виданою ліцензією на провадження освітньої діяльності на певних рівнях вищої освіти, проводить наукову, науково-технічну, інноваційну та/або методичну діяльність, забезпечує організацію освітнього процесу і здобуття особами вищої освіти, післядипломної освіти з урахуванням їхніх покликань, інтересів і здібностей.
Суб`єкт господарювання зобов`язаний провадити певний вид господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, відповідно до встановлених для цього виду діяльності ліцензійних умов.
Відповідно до ч. 15 ст. 1 Закону України «Про вищу освіту» ліцензування - процедура визнання спроможності юридичної особи провадити освітню діяльність за певною спеціальністю на певному рівні вищої освіти відповідно до стандартів освітньої діяльності.
Законом України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», який діяв на момент укладення договору у 2014 році, передбачено, що відповідно до спеціальних законів ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності, зокрема як діяльність у сфері освіти (п. 7 ч. 1 ст. 9 цього Закону).
Відповідно до ч. 1 ст. 25, ч. 5 ст. 73 Закону України «Про вищу освіту» вищий навчальний заклад, який бажає акредитувати освітню програму, подає Національному агентству із забезпечення якості вищої освіти письмову заяву та документи, що підтверджують відповідність його освітньої діяльності стандарту вищої освіти та відповідною спеціальністю. Платні та інші послуги надаються вищими навчальними закладами за умови відповідності матеріально-технічної бази вимогам законодавства, а у разі встановлення законодавством вимог щодо необхідності ліцензування або отримання дозволів для надання платної послуги - після отримання таких дозвільних документів.
Споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. (п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів»)
Відповідно до положення ч. ч. 1-3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно , зокрема, інформації про наявність у особи, що надає послугу, ліцензії. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування послуги споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним.
Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 ЦК України. Тобто, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі.
Згідно положення ч. 1 ст. 227 Цивільного кодексу України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
За змістом ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює правових наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Під час судового розгляду встановлено, що умовами спірного договору про навчання та надання додаткових освітніх послуг громадянам України та іншим особам, що постійно проживають на території України № 157 від 01 вересня 2014 року та договору про навчання та надання додаткових освітніх послуг громадянам України та іншим особам, що постійно проживають на території України № 309 від 01.09.2017 року, передбачено надання послуг для здобуття вищої з подальшою видачею відповідного документа про вищу освіту (п. 1.1 договору) за спеціальністю 5.12010101, кваліфікація «Фельршер», проте відповідач не мав ліцензії Міністерства освіти та науки України на здійснення освітньої діяльності у сфері вищої освіти за спеціальністю 5.12010101, кваліфікація «Фельдшер».
Наявність у відповідача ліцензії на здійснення освітньої діяльності у сфері вищої освіти за першим (бакалаврським) рівнем зі спеціальності 226 «Фармація» на підставі наказу Міністерства освіти і науки України від 19 вересня 2017 року № 199-л не давало та не дає відповідачу право на укладення договорів з надання освітніх послуг за спеціальністю 5.12010101 кваліфікація «Фельдшер», щодо якої має бути отримано окрему ліцензію встановленого зразка у встановленому законом порядку
Таким чином, укладення договору з позивачем про навчання та надання додаткових освітніх послуг громадянам України та іншим особам, що постійно проживають на території України № 157 від 01 вересня 2014 року та договору про навчання та надання додаткових освітніх послуг громадянам України та іншим особам, що постійно проживають на території України № 309 від 01.09.2017 року, якими передбачено обов`язок виконавця здійснити навчання студента за спеціальністю 5.12010101 кваліфікація «Фельдшер», без ліцензії з надання таких освітніх послуг є підставою для визнання вказаних договорів недійсними.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання недійсними договорів про навчання та надання додаткових освітніх послуг громадянам України та іншим особам, що постійно проживають на території України № 157 від 01 вересня 201року та договору про навчання та надання додаткових освітніх послуг громадянам України та іншим особам, що постійно проживають на території України № 309 від 01.09.2017 року, укладених між Приватним вищим навчальним закладом «Міжнародний коледж медицини», ОСОБА_1 та третьою особою ОСОБА_2 в інтересах якої укладено договір про навчання та надання додаткових освітніх послуг громадянам України та іншим особам, що постійно проживають на території України, застосувавши до спірних правовідносин наслідки недійсності правочину шляхом стягнення з відповідача на користь позивача сплачених ним коштів за навчання у розмірі 46 030,00 грн.
Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до Приватного вищого навчального закладу «Міжнародний коледж медицини» про захист прав споживачів, визнання недійсним договорів про навчання та надання додаткових освітніх послуг громадянам України та стягнення коштів, сплачених за навчання, оскільки позивачем на підтвердження сплати коштів щодо вартості навчання було надано на суду 46 030,00 гривень.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою ставка судового збору складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня 2019 року становить 1 921,00 грн.

Таким чином, ураховуючи, що позивачем, яку у порядку ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнено від сплати судового збору, в позовній заяві об`єднано вимогу майнового та дві окремі вимоги немайнового характеру, які частково задоволено даним рішенням суду, відповідачем в дохід держави має бути сплачено судовий збір у розмірі 5743, 59 грн. (1921,00 грн+1921,00грн+1901,59 грн).

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 3, 6, 11, 23, 202, 203, 215, 216, 227, 626, 638 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 4, 19, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 7, 9 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», ст.ст. 1, 73 Закону України «Про вищу освіту», ст.ст. 2, 10, 49, 76, 77-81, 89, 141, 177,209, 210, 223, 247, 265, 280-282, 354 ЦПК Укрїни, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Приватного вищого навчального закладу «Міжнародний коледж медицини» про захист прав споживачів, визнання недійсним договорів про навчання та надання додаткових освітніх послуг громадянам України та стягнення коштів, сплачених за навчання - задовольнити частково.

Визнати недійсним Договір про навчання та надання додаткових освітніх послуг громадянам України та іншим особам, що постійно проживають на території України № 157 від 01.09.2014 року, укладений між позивачем ОСОБА_1 та Приватним вищим навчальним закладом «Міжнародний коледж медицини».

Визнати недійсним Договір про навчання та надання додаткових освітніх послуг громадянам України та іншим особам, що постійно проживають на території України № 309 від 01.09.2017 року, укладений між позивачем ОСОБА_1 та Приватним вищим навчальним закладом «Міжнародний коледж медицини».

Застосувати наслідки недійсності правочинів та стягнути з Приватного вищого навчального закладу «Міжнародний коледж медицини» (код ЄДРПОУ 3778828, м. Київ, вул. Анни Ахматової, 9/18) на користь позивача ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) сплачені кошти вартості навчання у сумі 46 030 (сорок шість тисяч тридцять) гривень 00 копійок.

Стягнути з Приватного вищого навчального закладу «Міжнародний коледж медицини» (код ЄДРПОУ 3778828, м. Київ, вул. Анни Ахматової, 9/18) в дохід держави судовий збір у розмірі 5 743 (п`ять тисяч сімсот сорок три) гривень 59 копійок.

В решті задоволення позовних вимог відмовити.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 04 лютого 2020 року.

Суддя Н.О. Яровенко