ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2020 року

м. Харків

Справа № 953/21685/19

Провадження № 22-ц/818/2844/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2020 року, ухвалене у складі судді Попрас В.О., по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) по аліментам,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила суд стягнути з відповідача на її користь пеню за прострочення сплати аліментів в сумі 31,961 грн.

В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, у період з 23.11.2002 року по 26.11.2011 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають двох доньок, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Діти, на даний час проживають з позивачем, що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 29.10.2019.(а.с.9) Зазначає, що відповідач не надавав матеріальної допомоги, у зв`язку з цим ОСОБА_3 була змушена звернутись до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей. 10.08.2018 року Київським районним судом м Харкова видано наказ, яким стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 від заробітку, але не менше 20 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення від дня пред`явлення заяви до суду, тобто з 26.07.2018 року і до досягнення дітьми повноліття.

Відповідач добровільно не виконував зазначені вимоги у судовому наказі, тому ОСОБА_3 звернулась до Київського ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області. У зв`язку з цим, 04.09.2018 року було відкрито виконавче провадження № 57128743. Незважаючи на наявність виконавчого провадження, як вказує позивач, ОСОБА_2 тривалий час аліменти не сплачував, матеріально дітям не допомагав, життям доньок не цікавився, свої доходи приховував, внаслідок чого утворилась заборгованість по сплаті аліментів. З урахуванням норм чинного законодавства, позивач вважає, що має право на стягнення звідповідача неустойки (пені) за несплату аліментів, тому просить стягнути з відповідача неустойку у розмірі станом на 01.09.2019 р. 31 961 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 неустойку за прострочення по сплаті аліментів у розмірі 31 961 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів про добровільну сплату аліментів за період з 01.10.2018 р. по 31.10.2019 р., посилання відповідача на обставини, що на його думку, унеможливили здійснювати вчасну сплату аліментів, суд визнав безпідставними.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою. Вважає рішення незаконним та необгрунтованим, а тому підлягає скасуванню.

В апеляційній скарзі зазначає, що позивач повідомила суду першої інстанції неправдиву інформацію щодо ненадання відповідачем матеріальної допомоги, ввела суд в оману. Крім того, вказала неправильні реквізити банку та зазначила неправильне прізвище у виконавчому провадженні, замість ОСОБА_6 вказала ОСОБА_7 . Враховуючи викладені обставини, відповідач не міг сплачувати аліменти і тому виникла заборгованість. Вважає, що судом не враховані пояснення та доводи відповідача, та взагалі не має правових підстав щодо задоволення позову. У зв`язку з тим, що не було повністю з`ясовано обставини справи, суд дійшов хибного висновку.

На адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_3 , в якому остання просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. У відзиві вказує, що апеляційна скарга відповідача ґрунтується виключно на його внутрішньому ставленні та незгоді з прийнятим судом рішенням. Не викладено в чому саме полягає незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, не наведено чітких норм матеріального та процесуального права, які порушені судом. Посилання відповідача на невірність реквізитів рахунку позивача та на технічну помилку в прізвищі в матеріалах виконавчого провадження , що перешкоджало відповідачу сплачувати аліменти, на думку позивача, є недоречним, адже судом першої інстанції надано правову оцінку зазначеним фактам. Крім того, доводи відповідача не доводять відсутність його вини у тривалій несплаті аліментів на утримання дітей, а лише є спробою уникнути відповідальності за їх несплату. Твердження відповідача про те, що він допомагав дітям матеріально, знаходять своє підтвердження лише поодинокими випадками до видачі Київським районним судом м . Харкова 10.08.2018 судового наказу про стягнення аліментів. У період з 10.08.2018 року по 31.10.2019 року, а також на дату винесення судом першої інстанції рішення 06 лютого 2020 року у даній справі відповідач аліменти не сплачував взагалі, і докази на протилежне не надав суду. Позивач у відзиві підкреслює, що як встановлено під час судового розгляду і підтверджується матеріалами справи, крім того виплаває зі змісту апеляційної скарги, відповідач був обізнаний про свій обов`язок щомісячно сплачувати аліменти на дітей, а тому повинен був вжити заходів для своєчасного перерахування коштів. Більш того, відповідач так і не повідомив суд причини, з яких він не скористався іншими можливостями для перерахування коштів на утримання доньок.

Також, позивач вважає за необхідне зазначити, що доводи відповідача про те, що саме з його ініціативи виправлено прізвище в матеріалах виконавчого провадженні № 57128743 не відповідають дійсності, адже у постанові від 21.12.2019 року про виправлення описки чітко зазначено про те, що саме від стягувача надійшла заява про виправлення помилки.

Всі вищезазначені обставини, як стверджує позивач у своєму відзиві, лише підтверджують безпідставність доводів відповідача про неможливість сплачувати ним аліменти з вини позивача. Наголошує на тому, що у зв`язку з презумпцією вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати саме на нього покладається тягар доведення протилежного, однак відповідач не спростував обставин та доводів позову.

За правилом статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вказаних норм чинного законодавства, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи у порядку письмового провадження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Підстави для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін визначені у ст.375 ЦПК України, за якою суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судом апеляційної інстанції встановлено наступні факти та правовідносини між сторонами.

Позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. 26.11.2011р. шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

Позивач ОСОБА_3 до укладання шлюбу 11 листопада 2016 року з ОСОБА_8 мала прізвище « ОСОБА_9 ».(а.с. 16)

Сторони від шлюбу мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Діти, на даний час проживають з позивачем, що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 29.10.2019.(а.с.9)

10.08.2018р. Київським районним судом м. Харкова виданий судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітніх дітей, в розмірі 1/3 заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 26.07.2018р. і до досягнення дітьми повноліття. (а.с. 15)

Згідно розрахунку Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 25.09.2019 р. при примусовому виконанні судового наказу № 640/13179/18 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітніх дітей, встановлена заборгованість по аліментам станом на 01.09.2019 р. у розмірі 31961,00 грн.

Згідно наданого позивачем розрахунку неустойка(пеня) за несплату аліментів за період з 01.10.2018 р. по 31.10.2019 р. складає 66689,66 грн.Враховуючи положення ч.1 ст. 196 СК України, що розмір пені не може перевищувати більш ніж 100 відсотків заборгованості, розмір пені, що підлягає стягненню складає 31961,00 грн.

Крім того, в матеріалах справи містяться надані відповідачем квитанції про перерахування позивачу грошових коштів на утримання дітей (а.с. 82-83), проте судова колегія не бере їх до уваги, оскільки зазначені квитанції датовані поза періодом, за який нараховано неуйстойку за прострочення сплати аліментів. Твердження відповідача щодо обставин, якими він виправдовує виникнення заборгованості зі сплати аліментів, судом визнані безпідставними та недоведеними, з урахуванням того, що обов`язок доведення відсутності вини покладається на відповідача.

Судова колегія, перевіривши матеріали справи та відповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи погоджується з позицією суду першої інстанції з огляду на наступне.

У статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Раду Української PCP від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 названої Конвенції, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.

Статтею 51 Конституції України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Тобто, держава визнає захист прав і свобод дитини одним з пріоритетів своєї політики та гарантує дитині рівень життя, необхідний для гармонійного розвитку.

У частині 8 статті 7 СК України зазначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.

Згідно частини 2 статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За змістом частин 1, 2 статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Частиною 1 статті 196 СК України передбачено, що, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

При цьому за змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Неустойка (пеня) це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

У пункті 22 постанови Пленуму «Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року Верховний Суд України роз`яснив, що, передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам, складеного старшим державним виконавцем Шєлєг Катериною Сергіївною на 01.09 2019 року, борг по аліментам у ОСОБА_2 складає 31 961 грн.

Наданий розрахунок пені суд апеляційної інстанції визнає як належний, оскільки методика підрахунку пені у ньому відповідає висновку Верховного Суду. А саме, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року, прийнятій за наслідками розгляду справи № 572/1762/15-ц, надала наступний правовий висновок стосовно застосування правила ст. 196 СК України, який відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд враховує щодо застосування відповідних норм права.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

Отже, розрахунок, який надано до суду першої інстанції, перевірено судовою колегією і він відповідає вищевикладеним вимогам.

Вказаний розрахунок відповідачем у встановленому законом порядку оскаржений не був.

Матеріали справи не містять будь яких доказів сплати грошових коштів за цей період. Таким чином, відповідач взагалі аліменти на утримання дітей не сплачував, жодних належних та допустимих доказів того, що заборгованість по сплаті аліментів виникла не з його вини суду не надав.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За правилом ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Під час судового розгляду будь-яких належних доказів неможливості сплачувати аліменти відповідачем суду надано не було, тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для покладення на відповідача відповідальності за несвоєчасну сплату аліментів у вигляді пені.

Посилання відповідача на технічну помилку у прізвищі в матеріалах виконавчого провадження та невідповідність реквізитів дійсності не можна брати до уваги , адже зазначене є безпідставним та спростовується матеріалами справи. Стягувачем, ОСОБА_3 було ініційовано виправлення помилки, шляхом подачі відповідної заяви, у зв`язку з чим винесено постанову а.с. 105-106. Що стосується реквізитів сплати, то відповідачем не було вчинено жодних дій задля вирішення цього питання, натомість ОСОБА_2 залишався байдужим до таких обставин, чим позбавляв своїх дітей належного рівня матеріального забезпечення.

Так, за недоведеністю, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача.

Положенням частини 1 ст. 179 СК України визначено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини.

Наявність заборгованості зі сплати аліментів свідчить про те, що дитина була позбавлена майна, що належить їй за законом. Стягнення пені за прострочення виконання аліментних зобов`язань є механізмом захисту порушеного права дитини на належне утримання.

З огляду на те, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було додержано норм матеріального та процесуального права, доводи скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, колегія суддів на підставі ч. 1 ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий С.С Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук