Справа № 536/1990/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2020 року м. Кременчук

Кременчуцький районний суд Полтавської області в складі:

Головуючого судді - Колотієвського О.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Пасєчнікової В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці справу за позовом ОСОБА_1 до Кременчуцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, головного державного виконавця Кременчуцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Маліннікова Матвія Володимировича, старшого державного виконавця Кременчуцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Носа Олександра Петровича, Державної Казначейської служби України, ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позовна заява зокрема обґрунтована тим, що предметом позову є відшкодування майнової шкоди та моральної шкоди, нанесеної йому головним державним виконавцем Малінніковим Матвієм Володимировичем та старшим державним виконавцем Носа Олександром Юрійовичем Кременчуцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області неправомірними діями та бездіяльністю при здійсненні виконавчого провадження №42924283.

Підставою для позову є ст. 1174 ЦК України, якою встановлено: «Шкода, завдана фізичній або юридичній особі, незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи».

На відміну від загальної норми ст.1166 ЦК України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення(протиправної поведінки, наявності шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вини заподіювана шкоди), спеціальна норма статті 1174 ЦК України, на підставі якої заявлені позовні вимоги, передбачає відшкодування шкоди незалежно від вини державного органу та його посадової або службової особи.

Таким чином, підставою для притягнення посадової особи державного органу до відповідальності у вигляді стягнення шкоди має бути наявність трьох елементів цивільного правопорушення, які має довести позивач ( неправомірність дій; наявність шкоди; причин ний зв`язок між неправомірними діями відповідача та заподіяною шкодою).

Пунктами 8, 9 ч.2 ст.16 ЦК України встановлено: «Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної(немайнової шкоди»).

Обставина щодо неправомірності дій та бездіяльності державних виконавців Кременчуцького РВ ДВС Маліннікова М.В. та Носа О.Ю. у виконавчому провадженні №42924283 встановлена ухвалами, які набрала законної сили, а саме:

- ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 09.08.2018 р. у справі №536/183/18 (стосовно державного виконавця ОСОБА_3 ;

- ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 27.01.2015 р. у справі №536/2257/14 (стосовно державного виконавця Носа О.Ю.).

Частиною 4 ст.81 ЦПК України встановлено: «Обставини, встановлені судовим рішенням у справі у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, обставина щодо наявності неправомірності поведінки державних виконавців Кременчуцького РВДВС ОСОБА_3 та Носа ОЛО. доказуванню не підлягає.

Згідно з ч.1 ст.2 ЗУ «Про виконавче провадження» №60б-ХГ// примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу.

За період перебування у Кременчуцькому РВ ДВС на примусовому виконанні рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області державні виконавці Малінніков М.В. та ОСОБА_4 не стягнули примусово з боржника, ОСОБА_2 , жодної копійки.

Матеріалами виконавчого провадження №42924283 підтверджується, що сума стягнення, встановлена рішенням Кременчуцького районного суду від 27.02.2014 року у справі №536-156/14-ц у розмірі 11120,12 грн., за період з 10.04.2015 року( з дати відкриття виконавчого провадження №42924283) по 11.12.2017 року( до дати повторного повернення виконавчого документа стягувану ОСОБА_1 ), тобто за два роки і вісім місяців, була зменшена до 8 765.53 грн за рахунок коштів, самостійного внесених ОСОБА_2 на депозитний рахунок Кременчуцького РВ ДВС, що підтверджується матеріалами виконавчого провадження і не заперечується сторонами.

Таким чином, обставина щодо наявності шкоди, нанесеної ОСОБА_1 неправомірною поведінкою державних виконавців Кременчуцького районного ВДВС Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Малінніковим М.В. та ОСОБА_5 , та щодо її розміру, доказуванню не підлягає.

Причинний зв`язок між неправомірною поведінкою та шкодою полягає в тому, що посадові особи державного органу, на який ЗУ «Про виконавче провадження» покладено обов`язок щодо примусового виконання рішень суду, в особі державних виконавців Кременчуцького районного ВДВС Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Маліннікова М.В. та Носа О.Ю., не скористалися наданими державним виконавцям правами для примусового виконання рішення Кременчуцького районного суду від 27.02.2014 року у спосіб і порядку, встановлених рішенням суду та законом, внаслідок чого уже на протязі чотирьох років і восьми місяців особа похилого віку ОСОБА_1 не має права розпоряджатися та користуватися власними коштами у розмірі 8 765,53 грн.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України я маю право на відшкодування боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних від суми боргу.

Індекс інфляції за період з лютого 2014 року по грудень 2018 року становить 2.37.

Втрати від інфляції становлять 20 774,31 гри.: 8 765.53 х 2.37=20 774,31 грн.

Три проценти річних від простроченої суми за 4 роки і 8 місяців становлять 1210,48 грн.: 8765,53 х (3 : 3656 : 100) х 1 680= 1 210,48 грн., де:

8 765,53 - прострочена сума боргу (в грн.);

3 - ставка річних, встановлена ч.2 ст.625 ЦК України (в процентах);

365 - один рік ( в днях);

3:365 - денна ставка(в процентах):

1680 - кількість днів прострочення боргу(в днях): 4роки і 8 місяців - це 56 місяців; один місяц-30 днів; 56 х 30=1680 днів.

Таким чином, розмір стягнення з врахуванням суми боргу у розмірі 8 765,53 грн., втрат від інфляції у розмірі 20 774,31 грн, та річних у розмірі 1 210,48 грн становить 30 750,32 грн.:

8 765,53 + 20 774.31+ 1 210,48 = 30 750,32 грн.

Неправомірними діями та бездіяльністю державних виконавців мені завдана моральна шкода у розмірі 100 000 грн, яка полягає у душевних та психічних стражданнях, загостреннях гіпертонічної хвороби, порушеннях сну, підвищення артеріального тиску, внаслідок чого 23.02.2018 року 23.02.2018 року я отримав направлення на лікування в неврологічному відділенні першої міської лікарні ім. Лікаря О. Т. Богаєвського з діагнозом «Гіпертонічний криз ТІА»

У п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної(немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань(фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат(їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених зміну його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, часта зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне-за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно до Виписки із медичної карти стаціонарного хворого неврологічного відділення №1632 він має:

- проходити повторний курс лікування у неврологічному відділенні один раз через 6-8 місяців;

- постійно вживати по одній таблетці на добу: Кардіомагніл 75 мг; Енелозид 12.5 мг; Берло- прил 10 мг; ЄТСЕТ 20 мг.

Отже, неправомірні дії та бездіяльність державного виконавця Кременчуцького РВ ДВС ГТУЮ у Полтавській області Маліннікова М.В. призвели до незворотного погіршення його здоров`я. Для підтримки життєдіяльності організму він маю через кожні 6-8 місяців повторно нести витрати на ліки, необхідні для лікування у неврологічному відділенні, кожного дня вживати ліки, перелік яких наведений лікуючим лікарем.

Через постійне збільшення вартості ліків він не має можливості навести розрахунки витрату майбутньому на лікування у стаціонарі та на ліки постійного вживання.

Таким чином, відшкодуванню підлягає матеріальна шкода у розмірі 8765,53 гри., втрати від інфляції у розмірі 20 774,31 грн., річні у розмірі 1 210,48грн. та моральна шкоди у розмірі 100 000 гри.

Всього підлягає стягненню 130 750,32 грн.:

8 765,53 + 20 774,31 + 1 210,48 +100 000 = 130 750,32 грн.

На підставі вищевикладеного просив суд ухвалити рішення, яким:

- стягнути з Бюджету України на його користь нанесену матеріальну шкоду у розмірі 30 750,32 грн. та моральну шкоду у розмірі 100 000 грн., всього 130 750,32 грн.

- постановити окрему ухвалу та надіслати правоохоронним органам щодо вчинення ОСОБА_2 правопорушення, відповідальність за яке встановлена ст. 382 КК України (невиконання рішення суду).

05 лютого 2019 року на адресу суду від Кременчуцького РВ ДВС ГТУЮ у Полтавській області надійшов відзив на позов, який обґрунтований зокрема тим, що по-перше, позивач помилково стверджує, що обставина щодо неправомірності дій та бездіяльності не потребує доказування, бо встановлена ухвалами Кременчуцького районного суду №536/83/18 від 09.08.2018 року та Апеляційного суду Полтавської області №536/2257/14 від 27.01.2015 року. Таке твердження не відповідає дійсності, оскільки згідно тексту вищезазначених ухвал, неправомірними визнано виключно дії повернення виконавчого документу без виконання.

Отже, викладені у позовній заяві обставини щодо неправомірності дій та бездіяльності державних виконавців, є необгрунтованими, отже, позовна вимога щодо стягнення з держави матеріальної та моральної шкоди є безпідставною та не підлягає задоволенню.

По-друге, позивач помилково стверджує, що за весь час перебування виконавчого документу на примусовому виконанні не було примусово стягнуто жодної копійки, а кошти, сплачені боржником ОСОБА_2 на депозитний рахунок відділу, були при цьому сплачені добровільно, щей при цьому помилково стверджує, що даний факт підтверджується матеріалами в/п та не заперечується сторонами.

Обгрунтовуючи начебто наявність шкоди, нанесеної позивачу, останній не звертає увагу на те, що весь час перебування в/д на виконанні здійснювалось виключно примусове виконання рішень, і відповідно кошти, стягнуті в рамках виконавчого провадження, надійшли підчас примусового виконання.

Також, позивач стверджує що кошти, стягнуті в рамках в/п, були сплачені боржником самостійно. При цьому, необхідно наголосити на тому, що ЗУ Про виконавче провадження взагалі не містить поняття чи то самостійного , чи то "добровільного" виконання

Згідно матеріалів виконавчого провадження, держвиконавцем вживались всі необхідні заходи для виявлення у боржника коштів, майна або доходів, в чому власне і полягає примусове виконання в даному конкретному випадку.

Отже, викладені у позовній заяві обставини щодо наявності шкоди, нанесеної позивачу, є необгрунтованими, отже, позовна вимога щодо стягнення з держави матеріальної та моральної шкоди є безпідставною та не підлягає задоволенню.

По-третє, навіть незважаючи на те, що сам факт наявності шкоди позивачем не доведений, ним не доведений також причинно-наслідковий зв`язок між начебто завданою шкодою та неправомірною поведінкою посадової особи. Відсутні будь-які докази того, що отримання позивачем направлення до неврологічного відділення лікарні спричинено діями, на які останній посилається у позовній заяві. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги.

Також, позивач, аргументуючи своє право на відшкодування боргу з урахування індексу інфляції, посилається на ч. 2 ст. 625 ЦК України. При цьому, дані кошти згідно прохальної частини заяви позивач вимагає стягнути з держави, а не з боржника, як це передбачено відповідною нормою.

Таким чином твердження позивача є хибними, а позовні вимоги - безпідставними.

За таких обставин державними виконавцем Кременчуцького районного відділу ДВС цілком правомірно, неупереджено, своєчасно було вчинено всі виконавчі дії, які є предметом позову.

Крім цього, 03 грудня 2019 року на адресу суду від Кременчуцького РВ ДВС ГТУЮ у Полтавській області надійшло доповнення до відзиву на позов, яке зокрема доповнено тим, що державний виконавець звертає стягнення на кошти та майно, яке перебуває у власності боржника.

Відповідно до відомостей з Державної податкової служби та Пенсійного Фонду України щодо факту отримання боржником пенсії, працевлаштування за трудовими та цівільно-правовими договорами, щодо відкритих рахунків та джерела отримання доходів, за період перебування виконавчого впровадження відсутні. Тобто боржник доходів не отримує.

Згідно витягів з РРПнНМ, нерухомого майна, зареєстрованого на праві власності, за боржником не лічиться.

Відповідно до відомостей в МВС відсутні дані про зареєстровані за боржником транспортні засоби.

Відповідно до актів перевірки майнового стану боржника, майно на яке можливо звернути стягнення відсутнє.

Тому, твердження позивача щодо неправомірних дії та бездіяльності є цілком надуманими та не відповідають дійсності.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про виконавче впровадження», сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Позивачем за період перебування виконавчого листа жодного разу не скористався своїми правами, а саме: щодо звернення до правоохоронних органів щодо притягнення боржника до кримінальної відповідальності за невиконання рішення суду, щодо участі.у перевірці майнового стану, тощо.

Позивач в судове засідання не з`явився. На адресу суду надіслав заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідачі в особі Кременчуцького РВ ДВС ГТУЮ у Полтавській області в судове засідання не з`явилися. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Їх неявка не перешкоджає розгляду справи за наявними матеріалами справи.

Представник Державної казначейської служби України та ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися. Про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить наступного висновку.

Так, позивач в обґрунтування підстав позову вказував, що йому нанесено матеріальну та моральну шкоду головним державним виконавцем Малінніковим Матвієм Володимировичем та старшим державним виконавцем Носа Олександром Юрійовичем Кременчуцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області неправомірними діями та бездіяльністю при здійсненні виконавчого провадження № 42924283.

Вказував, що обставина щодо неправомірності дій та бездіяльності державних виконавців Кременчуцького РВ ДВС Маліннікова М.В. та Носа О.Ю. у виконавчому провадженні №42924283 встановлена ухвалами, які набрала законної сили, а саме:

- ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 09.08.2018 р. у справі №536/183/18 (стосовно державного виконавця ОСОБА_3 ;

- ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 27.01.2015 р. у справі №536/2257/14 (стосовно державного виконавця Носа О.Ю.).

Відповідач не погоджуючись з такими доводами позивача вказував, що позивач помилково стверджує, що обставина щодо неправомірності дій та бездіяльності не потребує доказування, бо встановлена ухвалами Кременчуцького районного суду №536/83/18 від 09.08.2018 року та Апеляційного суду Полтавської області №536/2257/14 від 27.01.2015 року. Таке твердження не відповідає дійсності, оскільки згідно тексту вищезазначених ухвал, неправомірними визнано виключно дії повернення виконавчого документу без виконання.

Суд з такою позицією відповідача погодитись не може з огляду на те, що досліджуючи мотивувальні частини вказаних рішень, судами у двох різних справах щодо одного й того самого спору встановлено одне й те саме порушення державними виконавцями ЗУ «Про виконавче провадження», а саме повернення виконавчого документа стягувачу на підставі відсутності у боржника майна, на яке може бути звернене стягнення без достатніх на те правових підстав, тобто невжиття всіх можливих заходів щодо виконання рішення суду передбачених відповідним законом. Тому неправомірні дії полягали не стільки як в поверненні виконавчого документа стягувачу, а в підставах такого повернення.

Частиною 4 ст.81 ЦПК України встановлено: «Обставини, встановлені судовим рішенням у справі у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, обставина щодо наявності неправомірності дій державних виконавців Кременчуцького РВ ДВС Маліннікова М.В. та ОСОБА_5 у зазначеній частині доказуванню не підлягає.

Крім цього позивач вказував, що за період перебування у Кременчуцькому РВ ДВС на примусовому виконанні рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області державні виконавці Малінніков М.В. та ОСОБА_4 не стягнули примусово з боржника, ОСОБА_2 , жодної копійки.

Також зазначав, що з матеріалів виконавчого провадження №42924283 вбачається, що сума стягнення, встановлена рішенням Кременчуцького районного суду від 27.02.2014 року у справі №536-156/14-ц у розмірі 11120,12 грн., за період з 10.04.2015 року ( з дати відкриття виконавчого провадження №42924283) по 11.12.2017 року ( до дати повторного повернення виконавчого документа стягувану ОСОБА_1 ), тобто за два роки і вісім місяців, була зменшена до 8 765.53 грн за рахунок коштів, самостійного внесених ОСОБА_2 на депозитний рахунок Кременчуцького РВ ДВС.

Тобто ці обставини, на думку позивача, свідчать про бездіяльність державного виконавця у примусовому виконанні рішення, а сплачені кошти свідчать лише про добровільність такого зі сторони боржника.

В той час, представник ДВС не погоджуючись з вказаними доводами позивача вказує, що ЗУ Про виконавче провадження взагалі не містить поняття чи то самостійного , чи то "добровільного" виконання, тобто всі платежі по боргу відбувалися в рамках примусового виконання рішення.

Суд, досліджуючи вказані обставини, приходить наступного висновку.

Так, не заперечується сторонами, що боржником частково сплачені кошті на виконання рішення.

Дійсно, ЗУ «Про виконавче провадження» не містить визначення «добровільної сплати коштів», але в цьому немає необхідності і жодним чином наявність чи відсутність такого визначення не впливає на розумінні різниці в діях вчинених у порядку примусового виконання рішення суду та в діях боржника щодо добровільного виконання судового рішення.

Тобто, заходи примусового виконання рішення суду визначені ЗУ «Про виконавче провадження», а саме:

- звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

- звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

- вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

- заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

- інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що примусове виконання рішення полягає у певних діях направлених на виконання рішення без урахування волі боржника щодо їх вчинення, тобто не залежно від волевиявлення боржника. Водночас усвідомлення боржником свого обов`язку щодо сплати коштів за рішенням суду та виконання такого обов`язку лежить у площині свідомості громадянина, та є його безумовним волевиявленням.

В той час, факт добровільного часткового виконання рішення суду боржником, автоматично не свідчить про невиконання державним виконавцем обов`язків покладених на нього законом, оскільки виконавець вчиняє дії які йому дозволені для примусового виконання рішення.

Так, представником ДВС вказувалося, а позивачем не заперечувалося, що відповідно до відомостей з Державної податкової служби та Пенсійного Фонду України щодо факту отримання боржником пенсії, працевлаштування за трудовими та цівільно-правовими договорами, щодо відкритих рахунків та джерела отримання доходів, за період перебування виконавчого впровадження відсутні. Тобто боржник доходів не отримує.

Згідно витягів з РРПнНМ, нерухомого майна, зареєстрованого на праві власності, за боржником не лічиться.

Відповідно до відомостей в МВС відсутні дані про зареєстровані за боржником транспортні засоби.

Відповідно до актів перевірки майнового стану боржника, майно на яке можливо звернути стягнення відсутнє.

Інакше кажучи, вбачається, що виконавцем здійснюються дії направлені на примусове виконання рішення суду передбачені відповідним законом, а відсутність у боржника майна в широкому його розумінні, не свідчить про бездіяльність виконавця щодо виконання рішення суду, тобто стягувачу слід розуміти, що не може бути виконане рішення суду якщо його не можливо виконати через відсутність у боржника майна за рахунок якого примусово виконується рішення суду, та як наслідком і не може в такому бути вини державного виконавця.

Отже, відсутні підстави стверджувати про те, що після останнього пред`явлення виконавчого документа до виконання, рішення суду не виконане через бездіяльність державного виконавця, а на підтвердження такого позивачем не надано жодного доказу та не спростовано виконання державним виконавцем всіх можливих дій щодо виконання рішення суду.

З огляду на вищевикладене, суд враховує тільки ті порушення, які знайшли свої підтвердження у рішеннях суду які набрали законної сили.

Так, позивач вказував, що неправомірними діями державного виконавця йому завдана моральна шкода, яка полягає у душевних та психічних стражданнях, загостреннях гіпертонічної хвороби, порушеннях сну, підвищення артеріального тиску, внаслідок чого 23.02.2018 року він отримав направлення на лікування в неврологічному відділенні першої міської лікарні ім. Лікаря О. Т. Богаєвського з діагнозом «Гіпертонічний криз ТІА»

Вказував, що згідно до Виписки із медичної карти стаціонарного хворого неврологічного відділення №1632 він має:

- проходити повторний курс лікування у неврологічному відділенні один раз через 6-8 місяців;

- постійно вживати по одній таблетці на добу: Кардіомагніл 75 мг; Енелозид 12.5 мг; Берло- прил 10 мг; ЄТСЕТ 20 мг.

Позивач, вважає, що неправомірні дії та бездіяльність державного виконавця Кременчуцького РВ ДВС ГТУЮ у Полтавській області Маліннікова М.В. призвели до незворотного погіршення його здоров`я. Для підтримки життєдіяльності організму він має через кожні 6-8 місяців повторно нести витрати на ліки, необхідні для лікування у неврологічному відділенні, кожного дня вживати ліки, перелік яких наведений лікуючим лікарем.

Через постійне збільшення вартості ліків він не має можливості навести розрахунки витрату майбутньому на лікування у стаціонарі та на ліки постійного вживання.

Надаючи оцінку вказаним обставинам, суд приходить такого висновку.

В матеріалах справи міститься лише «Направлення в неврологічне відділення 1-ої міської лікарні ім. О.І. Богаєвського» в якому міститься П.І.Б. позивача та позначка «Гіпертонічний криз ТІА?»

Направлення за своєю суттю є дією працівника закладу охорони здоров`я, яка передбачає організацію проведення певного обслідування особи із зазначенням попереднього можливого діагнозу за наслідком скарг пацієнта, та зазначенням профільного лікаря, який цей діагноз може або підтвердити або відхилити. Тобто направлення само по собі не є документом, який може підтвердити або спростувати стан здоров`я на час виконання такого. Інших доказів щодо підтвердження погіршення стану здоров`я, так само і лікування через це, суду не надано.

Оскільки обґрунтування моральної шкоди базується виключно на медичних документах, які в свою чергу суду не надано, суд позбавлений можливості вирішити питання про наявність моральної шкоди та відповідно вирішити питання про відшкодування такої.

Що стосується вимог позивача про стягнення інфляційних втрат та 3 процентів річних, суд приходить такого висновку.

Так, позивач заявив вимогу про стягнення з врахуванням суми боргу на підставі ст.625 ЦК України у розмірі 8 765,53 грн., втрат від інфляції у розмірі 20 774,31 грн, та річних у розмірі 1 210,48 грн, а всього 30 750,32 грн..

Дану вимогу позивач пред`являє як вимогу пов`язану з неправомірними діями державного виконавця і вказані суми просить стягнути з Бюджету України.

По-перше, включення боргу за виконавчим документом у розмірі 8 765,53 грн., до нової вимоги про стягнення цієї ж суми за новим позовом є безпідставним. Тобто ця сума є боргом у порядку виконання рішення суду та за якою проводиться відповідні виконавчі дії. Законодавство України не містить положень про стягнення однієї й той самої суми боргу двічі за різними рішеннями суду.

По-друге, пред`явлення вимоги на підставі ст.625 ЦК України здійснюється виключно до боржника.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Так, у частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

В той час, позивачем така вимога до боржника не пред`явлена, а тому підстави для їх задоволення відсутні.

Що стосується вимоги позивача про постановлення окремої ухвали щодо вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення передбаченого ст.382 КК України, суд зауважує, що суд у даному випадку не наділений повноваженнями щодо винесення окремої ухвали з такого роду питань. Більш того, якщо позивач вважає що дії ОСОБА_2 мають склад кримінального правопорушення, то він має право самостійно звернутися до органів поліції з відповідною заявою для розгляду вказаного питання у визначеному законом спосіб.

Керуючись ст.ст. 11, 22, 509, 625 ЦК України ст. ст. 76, 82, 133, 137, 141, 258-259, 263-265, 273, 280-284, 287, 352 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Кременчуцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, головного державного виконавця Кременчуцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Маліннікова Матвія Володимировича, старшого державного виконавця Кременчуцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Носа Олександра Петровича, Державної Казначейської служби України, ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду через Кременчуцький районний суд Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги на рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяО. О. Колотієвський