Житомирський апеляційний суд
Справа №293/1532/18 Головуючий у 1-й інст. Данилюк О. С.
Категорія 23 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Талько О.Б., Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання: Драч Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №293/1532/18 за позовом ОСОБА_1 до Потіївської сільської ради об`єднаної територіальної громади Радомишльського району Житомирської області про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 25 вересня 2019 року, яку постановлено суддею Данилюк О.С. в смт Брусилів

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Потіївської сільської ради об`єднаної територіальної громади Радомишльського району Житомирської області, в якому просила визнати недійсним договір оренди земельної ділянки № 4 від 14 лютого 2014 року, яка розташована в с. Потіївка Радомишльського району Житомирської області, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, кадастровий номер :02:003:0138, укладений між Потіївською сільською Радою ОТГ Радомишльського району Житомирської області та ОСОБА_1 .

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 25 вересня 2019 рокувідмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Потіївської сільської Ради ОТГ Радомишльського району Житомирської області про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги. На обґрунтування доводів зазначає, що судом не взято до уваги той факт, що договір оренди не містить істотних умов, які передбачені положенням ст.15 Закону України «Про оренду». При цьому у вказаному договорі та додатках до нього, відсутній розподіл в натурі як площі земельної ділянки, переданої в оренду, так і розподіл приміщення магазину, який на ній розташований та належить на праві спільної часткової власності позивачу та ОСОБА_2 по Ѕ частині кожній. Крім того, площа переданої земельної ділянки не співпадає у договорі оренди та в акті прийому-передачі даної земельної ділянки. Вважає, що вказані дії відповідача призвели до фактичної неможливості використання позивачем за призначенням предмета оренди, чим порушені її права користувача земельної ділянки, що в свою чергу з урахуванням положень ст.ст. 203, 215 ЦК України є підставою для визнання договору оренди недійсним.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. При цьому зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки суд першої інстанції під час розгляду справи вірно встановив обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з нормами чинного законодавства.

В судовому засіданні позивач та її представник доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.

Представник відповідача доводи апеляційної скарги не визнав, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно ч.1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги (ч.2 ст. 377 ЦПК України).

Звертаючись з позовом до суду позивач зазначила, що рішенням сорок другої сесії VІ скликання Потіївської сільської ради Радомишльського району Житомирської області № 588 від 27.12.2013 року затверджено проект землеустрою щодо передачі позивачу земельної ділянки, що розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:003:0138, в оренду терміном на 5 років, для комерційного використання (магазин) (03.07. для будівництва та обслуговування будівель торгівлі) та доручено сільському голові від імені ради укласти договір оренди земельної ділянки з ОСОБА_1 (а.с.64).

14 лютого 2014 року між Потіївською сільською радою Радомишльського району Житомирської області та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено договір оренди Ѕ частини земельної ділянки площею 0,0413 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, розташованої по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:003:0138. Згідно п.16 даного договору цільове призначення земельної ділянки - В.03.07 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (а.с.6-7). Право оренди зареєстровано у відділі реєстрації речових прав на нерухоме майно 27.02.2014р. № 4820229.

Також сторонами договору оренди підписаний акт про передачу та прийом земельної ділянки в оренду (а.с.8).

Згідно наданих суду квитанцій (а.с.70,73-75) протягом 2014 року та січня 2015 року ОСОБА_1 , як фізична особа-підприємець сплачувала орендну плату за вказаним договором оренди земельної ділянки.

У відповідності з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст. 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

У порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин, і їх особливістю є участь у справі фізичної особи як сторони спору.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, по-друге, таким критерієм є суб`єктний склад спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

За змістом ст. 4 ГПК України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з частиною першою статті 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього кодексу, зокрема, фізичні особи, які не є підприємцями. Винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, визначені у статті 20 цього кодексу.

Згідно зі статтею 20 ГПК України (у редакції від 03 жовтня 2017 року) господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, а також інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (в тому числі землю), крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) ФОП.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про підприємництво» підприємництво - це безпосередня самостійна, систематична, на власний ризик діяльність по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг з метою отримання прибутку, яка здійснюється фізичними та юридичними особами, зареєстрованими як суб`єкти підприємницької діяльності в порядку, встановленому законодавством.

Під господарською діяльністю потрібно розуміти діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна діяльність) (частини перша та друга статті 3 Господарського кодексу України (далі ГК України).

Відповідно до частини першої статті 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Згідно зі статтею 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно із частиною першою ст. 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до ст.58 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 128 ГК України громадянин може здійснювати підприємницьку діяльність безпосередньо як підприємець або через приватне підприємство, що ним створюється.

За частиною першою ст. 58 ГК України суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи ФОП у порядку, визначеному законом.

Статтею 51 ЦК України передбачено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус «ФОП» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Правовий статус ФОП надає людині з повною цивільною дієздатністю право займатися підприємницькою діяльністю. Набуття такого статусу не позбавляє людину як учасника суспільних відносин статусу фізичної особи.

Таким чином, цивільні права й обов`язки фізичної особи набуваються та здійснюються у порядку реалізації цивільної дієздатності цієї особи.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах вже визначала співвідношення понять фізичної особи та ФОП і їх правового статусу, оскільки вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, який статус у спірних правовідносинах має відповідач.

Тобто для встановлення факту користування позивачем земельною ділянкою з метою здійснення господарської, зокрема, підприємницької діяльності потрібно встановити факт ведення діяльності як ФОП на цій земельній ділянці, спрямованої на виготовлення та реалізацію, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру.

(Постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 686/19389/17 (провадження № 14-42цс19) та від 09 жовтня 2019 року у справі № 209/1721/14-ц (провадження № 14-418цс19).

Частиною другою статті 2 Земельного кодексу України встановлено, що суб`єктами земельних відносин є: громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування й органи державної влади.

Право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам (частини перша, друга ст. 93 ЗК України).

Відповідно до частини першої статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Із наявних у матеріалах справи копії рішення Потіївської сільської ради Радомишльського району Житомирської області № 588 від 27.12.2013 року та договору оренди земельної ділянки від 14 лютого 2014 року вбачається, що земельна ділянка була передана в користування (оренду) ОСОБА_1 для здійснення підприємницької (комерційної) діяльності розміщення магазину.

З урахуванням наведених норм матеріального і процесуального права, правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є господарсько правовими, оскільки ОСОБА_1 на момент укладення оспореного договору була суб`єктом господарювання і даний спір пов`язаний зі здійсненням нею підприємницької діяльності на спірній земельній ділянці (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 663/1738/16-ц).

28 грудня 2016 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 припинила підприємницьку діяльність, про що внесений відповідний запис № 8000255 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

З 15 грудня 2017 року, що є датою набрання чинності ГПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини 1 статті 20 ГПК України у вказаній редакції спорів, в яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, яку раніше здійснювала зазначена фізична особа, зареєстрована підприємцем (пункт 73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17).

У випадку припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за її зобов`язаннями, пов`язаними із підприємницькою діяльністю, усім своїм майном (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 640/16902/18).

Таким чином спір, за вирішенням якого ОСОБА_1 звернулася до суду є господарсько-правовим, зобов`язання за яким у позивача з втратою статусу фізичної особи-підприємця не припинилися, тому підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Суд першої інстанції не врахував вищенаведених норм процесуального права, не визначився з характером спірних правовідносин та помилково розглянув дану справу в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З урахуванням вищевикладеного, ухвалене у справі судове рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження у даній справі.

Крім того, відповідно до вимог частини першої статті 256 ЦПК України, суд повідомляє позивача, що розгляд даного позову віднесено до юрисдикції господарських судів і позивач має право протягом десяти днів з дня отримання нею відповідної постанови звернутися до Житомирського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись ч.1 ст. 255, ст. ст. 367, 368, 374, 377, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково

Рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 25 вересня 2019 року скасувати.

Провадження у справі № 293/1532/18 за позовом ОСОБА_1 до Потіївської сільської ради об`єднаної територіальної громади Радомишльського району Житомирської області про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 лютого 2020 року.

Головуючий Судді