Провадження № 2-з/760/521/20
УХВАЛА

про відмову у забезпеченні позову

30 грудня 2020 року суддя Солом`янського районного суду міста Києва Зуєвич Л.Л., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ), третя особа - ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3 ), про визнання майна (грошових коштів) спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ :

24.12.2020 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, датована 23.12.2020 (від руки дописана дата «24.12.2020»), за підписом представника позивача - адвоката Висіцької І.В. (діє на підставі ордеру), в якій позивач просить:

- визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 до ОСОБА_2 грошові кошти за депозитними вкладами, які знаходились на рахунках в АТ «Державний експортно-імпортний банк України» на суми коштів в розмірі: 299 838,54 доларів США; 858 942,61 євро та 652 585,38 грн;

- в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя - грошових коштів, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 : 149 919,27 доларів США, 429 471,31 євро, 1 425 209,36 грн;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 усі понесені останнім судові витрати у справі за цим позовом.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.12.2020 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л.

Відповідну позовну заяву фактично передано судді по реєстру 28.12.2020.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 29.12.2020 вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче засідання у данній цивільній справі.

При вивченні матеріалів позовної заяви серед її додатків виявлено заяву про забезпечення позову, в якій у порядку ст.ст 149-151 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) ОСОБА_1 ставить питання про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача, а саме:

- приватний будинок, загальною площею 404,8 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 ;

- земельну ділянку, площею 0,1001 га за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 ;

- грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті ОСОБА_2 і знаходяться в останньої чи в інших осіб.

Подана заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що в ході перегляду Київським апеляційним судом рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 24.01.2020 у справі № 760/28053/13-ц позивачу стало відомо, що ОСОБА_2 приховала значну частину коштів на депозитних рахунках, які є спільною сумісною власністю подружжя та які не були предметом розгляду справи № 760/28053/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .

Заявник вказує, що ОСОБА_2 приховала спільні кошти подружжя у розмірі 334 106,32 євро шляхом відкриття у АТ «Укрексімбанк» депозитного рахунку № НОМЕР_1 на ім`я своєї матері, ОСОБА_3 . Так як свідчить копія виписки по рахунку № НОМЕР_1 за період з 09.07.2009 по 04.07.2012, яка була отрмана ОСОБА_1 в межах кримінального провадження, ОСОБА_2 , будучи в шлюбі, передала своїй матері спільні кошти подружжя у розмірі 300 000,00 євро, які остання 09.07.2009 поклала на відкритий на своє ім`я депозитний рахунок № НОМЕР_1 в АТ «Укрсімбанк». Згодом, 09.07.2010, ОСОБА_2 вже самостійно за довіреностю перерахувала на зазначений депозитний рахунок 34 106,32 євро нарахованих та не виплачених процентів по вкладу, які належать до спільних коштів подружжя. 04.07.2012 зазначений депозитний рахунок № НОМЕР_1 було закрито, а кошти у розмірі 334 106,32 євро привласнені однособово ОСОБА_2 .

При цьому заявник зазначає, що станом на день подання позовної заяви про визнання майна (грошових коштів) спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя ОСОБА_2 не повернула та не збирається повертати ОСОБА_1 його частину коштів, які належать колишньому подружжю на праві спільної сумісної власності.

Водночас звертає увагу, що постановою Київського апеляційного суду від 24.11.2020 у справі № 760/28053/13-ц у порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, за ОСОБА_2 визнано право власності на: приватний будинок, загальною площею 404,8 кв.м., з урухуванням вартості земельних поліпшень в цілому, за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, площею 0,1001 га за адресою: АДРЕСА_1 . Сукупна вартість виділеного ОСОБА_2 майна складає 11 350 900,00 грн.

Зважаючи на випадки неправомірної поведінки ОСОБА_2 , враховуючи великий розмір вимог за позовом про визнання грошових коштів спільною сумісною вартістю подружжя та поділ майна подружжя, заявник вказує, що є підстави вважати, що ОСОБА_2 може в будь-який момент відчужити належне їй нерухоме майно, витратити усі наявні в неї на рахунках кошти, або ж перевести їх на рахунки інших осіб, чим унеможливить або суттєво ускладнить виконання рішення суду щодо стягнення з неї 20 506 115,45 грн.

Заявник наголошує, що розмір позовних вимог перевищує 11 350 900,00 грн - сукупну вартість майна, виділеного ОСОБА_2 відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 24.11.2020 у справі № 760/28053/13-ц, а тому вимоги заяви про забезпечення позову співмірні із заявленими позовними вимогами про поділ грошових коштів, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

З огляду на зазначене, в судове засідання для вирішення питання вжиття заходів забезпечення позову сторони не викликались.

Дослідивши зміст та вимоги заяви про забезпечення позову, додані до неї документи, зміст заявлених позивачем позовних вимог, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з п.п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

При цьому відповідно до правової позиції, вкиладеної у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.11.2020 № 911/949/20 арешт, накладений судом для забезпечення позову лише на майно, що належить або підлягає передачі відповідачу і знаходиться у нього чи в інших осіб, не розповсюджує свою дію на відповідні грошові кошти, оскільки для їх арешту суд має вжити окремий захід забезпечення позову, передбачений цією нормою

За змістом ч. 2 ст. 150 ЦПК України суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 5 ст. 151 ЦПК України у заяві можуть бути зазначені кілька заходів забезпечення позову, що мають бути вжиті судом, із обґрунтуванням доцільності вжиття кожного з цих заходів.

Суд враховує, що ч. 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суд від 23.12.2020 № 756/2609/20 (провадження № 61-11479св20) викладено правову позицію згідно з якою:

«Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу».

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. [...] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. [...] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У справі, що переглядається, вимоги позивача мають майновий характер, між сторонами виник спір щодо поділу спільного майна подружжя.

Суд враховує, що наразі наявні матеріали справи не дають можливості встановити в достатньому обсязі дані про особу відповідача та негативні наслідки, які можуть настати для неї внаслідок вжиття заходів забезпечення позову, зокрема в частині накладення арешту на грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті ОСОБА_2 і знаходяться в останньої чи в інших осіб.

Вирішуючи питання про накладення арешту на грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у неї чи в інших осіб, суд вважає за необхідне пересвідчитись у майновому стані відповідної особи (чи має вона заощадження, постійні джерела доходу тощо), оскільки накладення арешту на кошти в порядку забезпечення позову не може ставити таку особу у настільки скрутне, негативне становище, щоб позбавити її засобів до існування.

При цьому, суд бере до уваги, що згідно з ч. 3 ст. 13 Цивільного кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивліьного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Разом з тим, вирішуючи клопотання про забезпечення позову в частині накладення арешту на будинок та земельну ділянку суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно або інших документів, якіб давали суду можливість пересвідчитись у тому, хто є чинним власником такого майна на момент звернення з заявою про забезпечення позову. Адже є очевидним, що суд не може в порядку забезпечення позову накласти арешт на майно, яке на даний час належить іншій особі (в т.ч. частково), яка не є відповідачем у справі.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У постанові Великої Палати Верхвоного Суду від 15.09.2020 № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) вказано: «те, що відповідачка проживає у будинку впродовж десяти років і після державної реєстрації її права власності на нього ще не вчинила дії, що могли би підтвердити намір відчужити будинок, зокрема, не зверталася до ріелторів і не розміщувала оголошення про продаж, не спростовують висновки суду про наявність у відповідачки як в одноособового власника можливості вільно розпорядитись будинком, якщо не вжити заходи забезпечення позову. Крім того, той вид забезпечення позову, який застосував апеляційний суд, є домірним заявленим позовним вимогам. Немає підстав вважати, що застосування такого заходу призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачки, оскільки будинок залишається в її володінні та користуванні, а можливість розпоряджатися обмежується на певний час лише щодо частини, якої стосується спір».

Разом з тим, суд зазначає, що як позовна заява ОСОБА_1 , так і його заява про забезпечення позову від 24.12.2020, а також додані до них матеріали не містять доказів на підтвердження обставин того, що на момент їх подачі одноособовим власником будинку та земельної ділянки, на які позивач просить накласти арешт, є відповідач у справі ( ОСОБА_2 ).

За змістом постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.01.2020 № 362/1102/19 (провадження № 61-12856св19) обгрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

У заяві ОСОБА_1 від 24.12.2020 не вказано, у чому полягають об`єктивні ризики невиконання чи утруднення виконання майбутнього можливого рішення суду у справі про поділ майна подружжя, а переважна частина наведених обґрунтувань відповідного клопотання є скоріш оціночними судженнями заявника. При цьому суд бере до увги, що з урахуванням встановленої Конституцією України (ст. 62) презумпції невинуватості наразі вину відповідача у вчиненні правопорушень, на які вказує позивач, обвинувальним вироком суду не встановлено.

Ураховуючи зазначене, суд приходить висновку, що на даний час немає правових підстав для задоволення клопотання ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпеченя позову у справі, а тому відмовляє у задоволенні відподвіного клопотання від 24.12.2020.

Разом з тим, суд звертає увагу, що відмова у задоволенні клопотання про забезпечення позову не позбавляє особу права звернутись повторно з заявою про забезпечення позову навівши нові мотивування та надавши всі необхідні докази на підтвердження такого клопотання.

Крім того, за змістом ч. 11 ст. 153 ЦПК України ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 149-153, 157, 259-261, 353-355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову (від 24.11.2020) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання майна (грошових коштів) спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) або через відповідний суд (п. 15.5 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України) до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Л.Л.Зуєвич