Справа № 473/2587/20
УХВАЛА

іменем України

"11" листопада 2020 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого судді Вуїва О.В.,

за участю: секретарів судового засідання Заблоцької М.М., Ціліциної О.В., представника позивачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Вознесенської міської ради Миколаївської області, Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Вознесенської міської ради Миколаївської області, Управління ДАБІ у Миколаївській області про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно в якому (з врахуванням надання позивачкою уточненого позову від 31 серпня 2020 року) вказувала, що у 2007 році вона самочинно побудувала магазин загальною площею 56,3 кв.м., розташований по АДРЕСА_1 .

Будівництво магазину здійснювалося на земельній ділянці, що не була відведена забудовнику для цієї мети та без отримання дозволу на будівництво на підставі: акту вибору та обстеження земельної ділянки від 25 жовтня 2006 року №43; рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради від 23 березня 2007 року №46 «Про розгляд питань забудови міста об`єктами соцкультпобуту», яким позивачці дозволено проектування об`єкта будівництва; генерального плану на будівництво міні ринку по АДРЕСА_2 ; будівельного паспорту, технічних умов на проведення та підключення комунікацій.

18 червня 2008 року Вознесенським РВ ГУ МНС України в Миколаївській області Хімір Р.К. надано дозвіл на початок роботи магазину.

20 червня 2008 року виконавчий комітет Вознесенської міської ради Миколаївської області надав позивачці дозвіл на розміщення об`єкта торгівлі непродовольчими товарами.

Рішенням Вознесенської міської ради Миколаївської області від 24 квітня 2020 року №26 ОСОБА_2 передано в оренду строком на 5 років земельну ділянку площею 0,0077 га., розташовану по АДРЕСА_1 , призначену для будівництва та обслуговування об`єктів торгівлі, та 25 травня 2020 року з нею укладено відповідний договір оренди.

З метою належного оформлення права власності на новозбудоване майно позивачка звернулася до Управління ДАБІ у Миколаївській області, проте інспекція відмовила ОСОБА_2 у прийнятті збудованого об`єкта до експлуатації, що унеможливлює оформлення права власності на вказане майно.

Оскільки магазин побудовано з дотриманням архітектурних, будівельних, протипожежних, санітарних, екологічних норм і правил, на земельній ділянці, що була передана в користування на умовах оренди забудовнику для цієї мети (після закінчення будівництва), вказаний об`єкт не порушує прав інших осіб, проте компетентний орган відмовляється прийняти його в експлуатацію для подальшої реєстрації права власності, а тому ОСОБА_2 просила визнати за нею права власності на самочинно збудоване нерухоме майно в судовому порядку.

В судовому засіданні суд поставив на вирішення учасників справи питання щодо закриття провадження у справі у зв`язку з тим, що спір має ознаки господарського.

В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі позивачки ОСОБА_2 , її представник ОСОБА_1 проти закриття провадження у справі заперечувала, вказуючи на те, що позивачка, як забудовник самочинно збудованого нерухомого майна, під час оформлення необхідних документів на забудову та будівництва, виступала в якості фізичної особи, у цьому ж статусі за нею буде зареєстровано самочинно збудоване нерухоме майно (після його узаконення), а тому вважала, що спір, з врахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 18 березня 2020 року у справі 553/2759/18, не має ознак господарського, а тому розгляд справи повинен бути проведений за правилами цивільного судочинства.

Представник відповідача Вознесенської міської ради Миколаївської області в судове засідання не з`явилася, проте надала суду відзив у якому просила проводити розгляд справи без її участі, вирішення питання щодо задоволення вимог позивачки залишила на розсуд суду.

Представник відповідача - Управління ДАБІ у Миколаївській області в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив.

Треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, проте надали суду заяви про розгляд справи без їх участі, проти задоволення позову не заперечують.

Заслухавши пояснення представника позивачки ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Разом з тим, згідно п. 6 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

Таким чином, до юрисдикції господарських судів відносяться спори щодо права власності за умови, що сторонами такого спору є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

З логічного змісту вказаної норми слідує, що та обставина, що закон не передбачає можливості проведення реєстрації права власності на нерухоме майно за фізичною особою підприємцем, яка виступає фактичним власником, володільцем об`єкта нерухомого майна або претендує на нього, не впливає на юрисдикцію спору за участю такої особи, такий спір є господарсько-правовим.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 як на час здійснення самочинного будівництва спірного магазину, так і на час розгляду справи має статус фізичної особи-підприємця.

В такому ж статусі вона виступала під час отримання дозвільних документів на будівництво та самого будівництва магазину, розташованого по АДРЕСА_1 про що свідчать:

- копія договору оренди землі від 25 травня 2020 року (а.с. 5-7), згідно якого Територіальна громада м. Вознесенська в особі Вознесенської міської ради Миколаївської області, як орендодавець, та ФОП ОСОБА_2 , як орендар, домовилися про оренду земельної ділянки площею 0,0077 га., розташованої по АДРЕСА_1 , призначеної для будівництва та обслуговування об`єктів торгівлі, строк дії договору оренди - 5 років;

- копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 8), згідно якого зареєстровано право оренди ФОП ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0077 га., розташованої по АДРЕСА_1 , призначеної для будівництва та обслуговування об`єктів торгівлі;

- копія рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради від 23 березня 2007 року №46 «Про розгляд питань забудови міста об`єктами соцкультпобуту» (а.с. 10), яким ФОП ОСОБА_2 надано дозвіл виготовлення проектно-кошторисної документації на будівництво магазину по АДРЕСА_1 ;

- копія генерального плану на будівництво міні ринку по АДРЕСА_2 (а.с. 12-14) із зазначенням розташування магазину по АДРЕСА_1 , забудовник ФОП ОСОБА_2 ;

- копія будівельного паспорту на будівництво магазину по АДРЕСА_1 (а.с. 15-18), забудовник ФОП ОСОБА_2 ;

- копія дозволу Вознесенського РВ ГУ МНС України в Миколаївській області від 18 червня 2020 року на початок роботи магазину по АДРЕСА_1 (а.с. 21), дозвіл надано ФОП ОСОБА_2 ;

- копія дозволу виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області від 20 червня 2008 року на розміщення ФОП ОСОБА_2 об`єкта торгівлі непродовольчими товарами по АДРЕСА_1 (а.с. 22).

Також, підлягає врахуванню та обставина, що об`єкт самочинного будівництва по АДРЕСА_1 має господарське призначення - торгівля непродовольчими товарами.

При цьому, суд згідно вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зокрема, в аналогічній справі за № 280/48/15-ц за зверненням фізичної особи до Коростишівської міської ради Житомирської області про визнання права власності на самочинне будівництво Апеляційний суд Житомирської області закрив провадження у вказаній справі.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що із наданих ОСОБА_1 документів на підтвердження здійснення будівництва цеху, укладених договорів на користування електричною енергією, врізку води тощо вбачалося, що він діяв як ФОП.

ОСОБА_2 звертався із заявою про прийняття у експлуатацію спірного цеху як ФОП та в інформації про замовника у Декларації про готовність об`єкта до експлуатації зазначав про себе як про ФОП.

Відтак зазначений спір фактично виник між ФОП ОСОБА_1 , міською радою та ФОП ОСОБА_2 .

Верховний Суд у своїй постанові від 28 липня 2020 року у вказаній справі, переглядаючи рішення апеляційного суду, зазначив наступне:

«Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції».

«Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України. За змістом пункту 1 частини першої цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Згідно з частиною другою статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

З аналізу наведеного вище вбачається, що законодавець відніс до юрисдикції господарських судів такі справи: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем та 2) у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Зазначений правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18».

«Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та надавши оцінку поданим сторонами доказам, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що предметом спору у цій справі є визнання права власності на самочинне будівництво - виробничу будівлю під цех по переробці граніту, який виник між ФОП ОСОБА_1, міською радою та ФОП ОСОБА_2» (кінець цитати).

При цьому, суд вважає недоречним посилання представника позивачки ОСОБА_1 , як на підставу для заперечень проти закриття провадження у справі, на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 18 березня 2020 року у справі №553/2759/18, оскільки вказана справа не є тотожною спору, який розглядається та стосується інших правовідносин, також у вказаних справах встановлено різні обставини, при цьому висновок Верховного Суду у справі № 280/48/15-ц жодним чином не суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду у справі №553/2759/18.

За встановлених обставин, оскільки спір виник між ОСОБА_2 , як фізичною особою підприємцем, та Вознесенською міською радою Миколаївської області, Управлінням ДАБІ у Миколаївській області, як юридичними особами, предметом спору є право власності на об`єкт господарського призначення, призначений для здійснення підприємницької діяльності, а тому вказаний спір належить до юрисдикції господарського суду.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.

Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.

Якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ (ч.ч. 2, 3 ст. 255, ч. 1 ст. 256 ЦПК України).

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 255, 258-260 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Вознесенської міської ради Миколаївської області, Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно - закрити.

Роз`яснити позивачці, що розгляд вказаної категорії справ відноситься до юрисдикції господарського суду.

Зобов`язати відділення Державної казначейської служби України у Вознесенському районі Миколаївської області повернути ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженці с. Ново-Павлівка Веселинівського району Миколаївської області, ідент. номер: НОМЕР_1 (зареєстроване місце мешкання: АДРЕСА_3 ) судовий збір, внесений нею на користь державного бюджету Вознесенського району (Вознесен.УК/Вознесенський р-н/22030101, Код отримувача (ЄДРПОУ): 38037770, Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), Розрахунковий рахунок: UA0014113, Код класифікації доходів бюджету: 22030101) в розмірі 1 425 (одна тисяча чотириста двадцять п`ять) гривень 56 копійок за квитанцією №0.0..1 від 05 серпня 2020 року.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя: О. В. Вуїв