Справа № 161/3932/20 Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р. М.
Провадження № 22-ц/802/1265/20 Категорія: 47 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л.В., Осіпука В.В.,

з участю:

секретаря судового засідання Лимаря Р. С.,

представника відповідача - Романішиної Т. Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Волинської області, Головного управління Національної поліції України у Волинській області, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державна казначейська служба України, про стягнення моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів прокуратури та досудового розслідування, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 вересня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до прокуратури Волинської області, Головного управління Національної поліції у Волинській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів прокуратури та досудового розслідування.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . Вказує, що у зв`язку із порушенням вимог чинного законодавства службовими особами ДКП «Луцьктепло», між нею та ДКП «Луцьктепло» виник спір щодо якості наданих послуг та вартості фактично спожитих нею послуг.

Вказує, що в подальшому 11.07.2012 року ДКП «Луцьктепло» звернулось до Луцького міськрайонного суду з позовом про стягнення з неї заборгованості за надані послуги в розмірі 11348,17 грн. Однак, ухвалою суду від 13.12.2012 року вказаний позов був залишений без розгляду.

Позивач зазначає, що незважаючи на це і усвідомлюючи, що законним шляхом примусити сплатити за ненадані послуги не виявляється можливим, ДКП «Луцьктепло» почало у незаконний спосіб вимагати від неї сплатити 28573,02 грн боргу. У зв`язку з цим нею 23.08.2013 року було подано прокурору міста Луцька повідомлення про кримінальне правопорушення.

Вказує на те, що починаючи з 2013 року по 2020 рік проводиться тривале розслідування та необґрунтована процесуальна тяганина у кримінальному провадженні №0000450 від 18.09.2013 року. При цьому їй дзвонять колектори та вимагають погашення неіснуючого боргу.

Всі ці дії спричиняють їй моральну шкоду, яка полягає в наступному:

- у неприпиненні поліцією та прокуратурою кримінального правопорушення, яке є триваючим, а саме: з липня 2012 року у неї вимагають колектори, найняті керівництвом ДКП «Луцьктепло», сплати боргу за послуги, відсутність якого доведена судовим рішенням від 13.12.2012 року;

- незаконні дії (невнесення протягом 24 годин до ЄДРС відомостей, невиконання ухвал слідчого судді, невиправдана тяганина, неприпинення протиправних діянь) прокурорів та слідчих призвели до порушення її нормальних життєвих умов та звичок, вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя (звернення зі скаргами до суду, подання до поліції та прокуратури клопотань, скарг);

- у фізичному болю та стражданнях, яких вона зазнає впродовж 10 років у зв`язку з нервовими стресами після кожного спілкування з колекторами;

- у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою керівництва ДКП «Луцьктепло» та колекторів щодо неї самої та бездіяльністю слідчих і прокурорів;

- у цинічному ігноруванні прокурорами та слідчими її прав;

- у матеріальних витратах, пов`язаних із поданням скарг до суду на рішення та бездіяльність прокурорів і слідчих;

- у витратах свого часу на написання та подання скарг до суду на рішення та бездіяльність прокурорів та слідчих;

- у незабезпеченні її слідчими та поліцією упродовж 7 років належним захистом від вторинної віктимізації.

А тому позивач оцінює загальну суму спричиненої їй моральної шкоди в розмірі 1000000 грн, яку просить стягнути з прокуратури Волинської області та ГУНП у Волинській області на відшкодування моральної шкоди, а саме, по 500000 грн з кожного відповідача шляхом списання коштів у безспірному порядку на її користь з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 вересня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати й ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що незаконною бездіяльністю посадових осіб прокуратури і поліції їй завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що вона протягом тривалого часу вимушена відвідувати суди різних інстанцій щодо поновлення своїх порушених прав.

Від Волинської обласної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач вказує про те, що позивач не навела міркувань, з яких вона виходила, визначаючи розмір завданої моральної шкоди, а також не обґрунтувала існування причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправним діянням, не надала документального підтвердження погіршення стану здоров`я чи інших негативних наслідків, викликаних неправомірними діями або бездіяльністю відповідача. З урахуванням наведеного відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

В судове засідання апелянт не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, про що свідчить конверт з кореспонденцією із відміткою відділення поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою».

Вирішуючи питання щодо розгляду справи за відсутності позивача ОСОБА_1 , колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до п.4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Частиною першою статті 131 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження у справі. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому суду адресу і вважається доставленою навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

ОСОБА_1 заяву про зміну місця проживання чи перебування до суду не надавала. Виклик позивачки в судове засідання було здійснено шляхом направлення судової повістки за єдиною відомою суду адресою її проживання, яка вказана в матеріалах справи нею особисто.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду в постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19), якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності сторони спору.

Отже, оскільки поважність причин неявки позивача судом апеляційної інстанції не встановлена, заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), розгляд апеляційним судом справи у відсутності однієї зі сторін не є підставою для відкладення розгляду справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів ухвалила слухати справу за відсутності позивача ОСОБА_1 , відповідно до вимог п.4ч.8 ст.128, ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст.367ЦПК України - в межах вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач належним чином не довела сам факт заподіяння їй моральної шкоди та наявність будь-якого причинно-наслідкового зв`язку із неправомірними діями органів досудового розслідування в ході здійснення кримінальних проваджень.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та ґрунтується на вимогах діючого законодавства.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 23.08.2013 року ОСОБА_1 звернулася до прокуратури із повідомленням про вчинене кримінальне правопорушення стосовно вимагання групою осіб коштів за ненадані послуги з використанням свого службового становища та погрозою заподіяти шкоду належному їй майну (а.с. 17-18).

У зв`язку із невнесенням протягом 24 годин відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань позивач 02.09.2013 року звернулася до Луцького міськрайонного суду Волинської області зі скаргою на бездіяльність прокурора міста Луцька (а.с. 19-20).

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 10.09.2013 року її скаргу задоволено, зобов`язано прокурора міста Луцька внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 про кримінальне правопорушення від 23.08.2013 року та розпочати досудове розслідування, надавши їй документ, що підтверджує прийняття і реєстрацію заяви (а.с. 21).

Також із матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово оскаржувала в судовому порядку постанови слідчих про закриття кримінального провадження.

Звертаючись до суду із вищевказаним позовом, ОСОБА_1 вказала, що через неправомірні дії слідчих, що виразились у винесених процесуальних рішенннях органами досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000450 від 18.09.2013 року, що в подальшому скасовані судом, невиправдану тяганину, навмисне невстановлення поліцією та прокуратурою осіб, які вимагають у неї кошти, їй спричинено неабияких моральних страждань, а тому вважає очевидним наявний причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідачів та заподіяною їй моральною шкодою, розмір якої вона оцінює у 1000000 грн.

Зазначені обставини позивач уважає підставою для відшкодування моральної шкоди.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно зі ст.56 Конституції кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, досудового розслідування, прокуратури або суду, визначені в ст.1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року в справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках учинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч.6 цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом держвлади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст.1173, 1174 цього кодексу).

У ст.1174 ЦК передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, АРК або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно зі ст.1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, установлених у ч.2 цієї статті.

За змістом ст.23 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог ст.1174 ЦК потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу держвлади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування в розумінні стст.1167, 1174 ЦК.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Установивши, що позивач не довела у встановленому законом порядку факт завдання їй відповідачем моральної шкоди, суд зробив правильний висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову в даній справі.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права зроблений, зокрема, в постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року в справі № 243/5118/19, від 12 квітня 2019 року в справі № 686/10651/18.

Оскарження особою до суду прийнятих процесуальних рішень органом досудового розслідування (прокурором) під час кримінального провадження в порядку вимог КПК України є механізмом реалізації її права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування в порядку кримінального судочинства.

Реалізація такого механізму оскарження постанов слідчого у розумінні статті 23 ЦК України не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постановах від 30 листопада 2020 року у справі № 336/3055/18, від 17 листопада 2020 року у справі № 607/10651/18, від 27 березня 2019 року у справі № 243/9826/16-ц, від 11 лютого 2019 року у справі № 233/4186/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 646/5224/17, від 26 вересня 2018 року у справі № 638/12068/16-ц, які враховуються судом апеляційної інстанції, а тому суд першої інстанції ухвалив судове рішення відповідно до таких висновків.

При цьому сам факт скасування постанов про закриття провадження та задоволення клопотань ОСОБА_1 в ході проведення слідчих дій, на думку суду, не свідчить про протиправність дій органів прокуратури, поліції і не може бути доказом того, що бездіяльність відповідача заподіяла позивачу моральну шкоду .

З огляду на викладене апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної їй шкоди, причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями відповідача, що на підставі ст.81 ЦПК є її процесуальним обов`язком.

Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння їй моральних страждань чи втрат немайнового характеру й, відповідно, заподіяння моральної шкоди, розмір якої ніяк не обґрунтований.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Суд повно та всебічно з`ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального права та ухвалив судове рішення, відповідно до висновків Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів доходить висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 вересня 2020 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді