ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/3313/19 Головуючий суддя І інстанції Боговський Д. Є.
Провадження № 22-ц/818/2826/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, пов`язаних із застосуванням Закону України «Про захист прав споживачів»
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Бурлака І.В., Кругової С.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги ОСОБА_1 таАкціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Харківміськгаз» на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 березня 2020 року, ухвалене у складі судді Боговського Д.Є., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Харківміськгаз», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Харківгаз Збут», про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії, визнання частково недійсним договору,

В С Т А Н О В И В :

У квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому після уточнення вимог просив визнати неправомірними дії АТ «ОГЗ «Харківміськгаз» по нарахуванню об`ємів спожитого газу за методикою Тимчасового положення від 16.05.2002 та такими, що завдали йому як споживачу матеріальних збитків та моральної шкоди; зобов`язати АТ «ОГЗ «Харківміськгаз» відшкодувати позивачу завдані збитки в розмірі 1195,52 грн; зобов`язати АТ «ОГЗ «Харківміськгаз» встановити ОСОБА_1 індивідуальний лічильник газу за адресою: АДРЕСА_1 , за рахунок власних коштів; зобов`язати АТ «ОГЗ «Харківміськгаз» здійснювати нарахування об`ємів спожитого газу для осіб, що не мають індивідуального лічильника, до моменту його встановлення, за затвердженими Урядом України нормами споживання; визнати несправедливою та недійсною умову Договору, а саме п.п. 5.5 абзац 5, запропонованого АТ «ОГЗ «Харківміськгаз» для споживачів послуги з газопостачання, та вилучити її з тексту Договору.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_1 вказав, що в жовтні 2017 року ПАТ «Харківміськгаз» на житловий будинок АДРЕСА_2 було встановлено без попередження мешканців, в односторонньому порядку загальнобудинковий лічильник природного газу, чим було змінено умови надання послуг та проведення розрахунків за спожитий газ. Відповідно до ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» ПАТ «Харківміськгаз» був зобов`язаний до 01.01.2018 встановити споживачам індивідуальні лічильники газу за власний кошт, а до моменту їх встановлення розрахунки спожитого газу мають здійснюватися по нормам, затвердженим КМУ. Позивачу призначено житлову субсидію із нормою споживання 3,3 м3 на місяць, однак за період з жовтня 2016 року по березень 2019 року, тобто за 30 календарних місяців позивачу було нараховано до сплати за 168,88 м3, що є перевищенням соціальної норми. Також позивач вказує, що запропонований ПАТ «Харківміськгаз» договір є публічною офертою, а тому його умови мають відповідати принципам добросовісності, розумності та справедливості. ПАТ «Харківміськгаз», використовуючи монопольне становище на газовому ринку в регіоні, маючи умисел на завдання ОСОБА_1 шкоди, сформулював такі умови договору, коли надається невірна інформація споживачеві відносно норм законодавства та свідомо приховується правдива інформація аби правочин було вчинено на корить підприємства, тобто має місце обман споживача, а тому ця умова має бути визнана недійсною, а споживачу відшкодовано збитки і моральну шкоду. Позивачем було самостійно розраховано розмір завданих йому збитків, який становить 1195,52 грн.

До суду надійшов відзив АТ «ОГЗ «Харківміськгаз», в якому вказується, що заявлені ОСОБА_1 вимоги є незаконними, недоведеними та необґрунтованими належними доказами, а тому задоволенню не підлягають. Так, на момент встановлення загальнобудинкового вузла обліку газу на житловий будинок АДРЕСА_2 законодавцем не вказувалось, який саме лічильник газу (загальнобудинковий чи індивідуальний) повинен бути встановлений. Відповідно до «Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку» обсяги спожитого мешканцями будинку природного газу визначаються за показаннями будинкового вузла обліку, з яких виключаються сумарні показники квартирних лічильників газу, встановлених у цієї групи споживачів, з подальшим розподілом такої різниці оператором газорозподільної системи між споживачами, які не мають квартирних лічильників газу, пропорційно кількості осіб, зареєстрованих у квартирі. За відсутності зареєстрованих у квартирі осіб облік спожитого газу здійснюється з розрахунку на одну особу.

З наданих суду пояснень третьої особи ТОВ «Харківгаз Збут» вбачається, що останнє має ліцензію на право провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом. В свою чергу, АТ «ОГЗ «Харківміськгаз» є ліцензіатом з розподілу природнього газу, в його управлінні знаходиться газорозподільча система, саме до функцій газорозподільчого підприємства відноситься обліковування та інші види розподілу природного газу.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 березня 2020 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «ОГС «Харківміськгаз», третя особа ТОВ «Харківгаз Збут», про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії, визнання частково недійсним договору.

Зобов`язано Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Харківміськгаз» встановити за рахунок власних коштів індивідуальний лічильник газу споживачу за адресою: АДРЕСА_1 .

В інший частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Харківміськгаз» на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн.

В апеляційній скарзі АТ «ОГС «Харківміськгаз» просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а саме, ст. 89 ЦПК України, п. 1 глави 5 розділу IX, п.1 глави 2 розділу IV Кодексу газорозподільних систем, затвердженого Постановою НКРЕКП від 30.09.15 р. № 2494, ст.ст.2 та 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (із змінами, внесеними Законом № 329-УІІІ від 09.04.2015 р.).

Вказано, що судом не було враховано, що згідно п.1 глави 5 розділу IX Кодексу газорозподільних систем за ініціативи балансоутримувача (управителя) або Оператора ГРМ та за їх рахунок в багатоквартирному будинку (гуртожитку) або на групу будинків (гуртожитків), мешканці яких в повному обсязі чи частково розраховуються за нормами споживання, або для цілей складання загального балансу споживання природного газу може бути організований та встановлений загальнобудинковий вузол обліку природного газу.

Балансоутримувач (управитель) не може відмовити Оператору ГРМ в організації та встановленні загальнобудинкового вузла обліку природного газу, якщо ці заходи здійснюються за рахунок Оператора ГРМ.

У разі наявності ВОГ (вузол обліку) природного газу, встановленого для ведення такого обліку в багатоквартирному будинку (гуртожитку) або на групу будинків або гуртожитків, визначення об`єму спожитого природного газу мешканцями зазначених об`єктів здійснюється відповідно до Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2002 року № 620.

Зауважено, що АТ «Харківміськгаз» в 2017 році було встановлено загальнобудинковий вузол обліку газу на житловий будинок АДРЕСА_2 , відповідно до вимог розділу І Плану розвитку на 2016-2025 роки Інвестиційної програми ПАТ «Харківміськгаз» газорозподільного підприємства, затвердженого Постановою НКРЕКП № 411 від 24.03.2016 та на виконання Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (із змінами, внесеними Законом № 329-УШ від 09.04.2015), тобто в редакції, яка діяла на момент встановлення лічильника.

Зазначено, що згідно з п. 1 глави 2 розділу IV Кодексу газорозподільних систем з метою забезпечення безпеки, надійності, регулярності та якості розподілу (газопостачання) природного газу газорозподільною системою та з урахуванням законодавства з питань охорони довкілля та енергоефективності Оператор ГРМ щороку до 31 липня розробляє та подає на затвердження Регулятору план розвитку газорозподільної системи на наступні 10 років, а після затвердження розміщує його на своєму веб-сайті.

Розвиток газорозподільної системи провадиться з урахуванням розвитку адміністративної території, на якій знаходиться ця система, поточної та майбутньої потреби в природному газі та довготривалої працездатності газорозподільної системи.

На момент встановлення загальнобудинкового вузла обліку газу на житловий будинок АДРЕСА_2 ст.ст.2 та 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (із змінами, внесеними Законом № 329-УІІІ від 09.04.2015) передбачалось наступне:

постачання природного газу здійснюється за умови його комерційного обліку для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, у яких природний газ використовується тільки для приготування їжі - з 1 січня 2018 року; суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу тільки для приготування їжі - до 1 січня 2018 року.

послались, що при цьому законодавець не вказує, який саме лічильник газу повинен бути встановлений (загальнобудинковий або індивідуальний).

ОСОБА_1 також скористався правом на апеляційне оскарження та просить скасувати рішення районного суду в частині відмови у задоволенні його вимог та ухвали у цій частині нове рішення про їх задоволення.

Послався на доводи, що були приведені ним у позовних заявах.

Згідно із ч.ч. 1-4 ст. 367 ЦПК України:

1. Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

2. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

3. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

4. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст спору та ціну позову, без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Правилом ст. 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним нормам цивільного процесуального права рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .

З наданої ПАТ «Харківміськгаз», правонаступником якого є АТ «ОГЗ «Харківміськгаз», інформації вбачається, що на житловий будинок АДРЕСА_2 було встановлено загальнобудинковий лічильник газу, який прийнято до обліку з 01.10.2017 на виконання вимог розділу І Плану розвитку на 2016-2025 роки Інвестиційної програми газорозподільного підприємства ПАТ «Харківіськгаз», затвердженого постановою НКРЕКП № 411 від 24.03.2016.

Задовольняючи частково вимоги позову, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що відсутні підстави для задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій АТ «ОГС «Харківміськгаз» по нарахуванню об`ємів спожитого газу за методикою Тимчасового положення від 16.05.2002, зобов`язання відшкодувати збитки, здійснення нарахування об`ємів спожитого газу для осіб, що не мають індивідуального лічильника, до моменту його встановлення, за затвердженими Урядом України нормами споживання, а також визнання несправедливою та недійсною умову Договору, а саме п.п. 5.5 абзац 5, запропонованого АТ «ОГС «Харківміськгаз» для споживачів послуги з газопостачання, та вилучення її з тексту Договору, оскільки ці вимоги не ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Суд врахував, що позивач висловлював волевиявлення на встановлення йому індивідуального лічильника газу, а тому це його волевиявлення не може бути порушеним. Задоволення цієї вимоги буде відповідати зазначеній державній політиці у сфері житлово-комунальних послуг, забезпечить раціональне використання ресурсів та рівні можливості для позивача з отримання послуги по газопостачанню; встановлення позивачу індивідуального лічильника забезпечить оплату саме того об`єму газу, який ним спожитий, що буде відповідати такому завданню цивільного законодавства, як справедливість. При цьому, фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Тобто, саме на АТ «ОГС «Харківміськгаз» покладений обов`язок встановлення лічильників газу, лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов`язку на споживачів є неправомірним.

При цьому, встановлення індивідуального лічильника газу позивачу має проводитися в порядку та строки, визначені Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками районного суду.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При розгляді цієї справи підлягають врахуванню наступні правові позиції, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 214/2435/17 (провадження № 14-347цс18), постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2018 року (справа №577/2505/17-ц, провадження №61-16086св18); Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року (справа №573/1695/16-ц, провадження №61-22968св18); Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року (справа №263/6044/18, провадження №61-48859св18).

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності.

За змістом статті 21 цього Закону права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення.

Відповідно до пунктів 3, 4, 7 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином.

Як зазначено в преамбулі Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), цей Закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Відповідно до статті 1 цього Закону (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; засіб обліку - прилад, технічний пристрій для обліку кількісних та/або якісних показників житлово-комунальної послуги, який має нормовані метрологічні характеристики; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством; норми споживання - кількісні показники споживання житлово-комунальних послуг, затверджені згідно із законодавством відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, перелік яких визначено цим Законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян.

Як наведено у статті 3 зазначеного Закону (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг, суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг.

Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи. Зокрема, перша група - це житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Тарифи на газопостачання відносяться до першої групи.

Згідно з частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору (частини перша, друга статті 20 цього Закону (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору.

Як зазначено у частині першій статті 30 зазначеного Закону (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державне регулювання цін/тарифів базується на таких основних принципах: доступності житлово-комунальних послуг для всіх споживачів та рівності правових гарантій.

Відповідно до глави 1 розділу 1 Кодексу газорозподільних систем оператор ГРМ - суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.

Публічне акціонерне товариство «Харківміськгаз» є Оператором ГРМ.

Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Згідно з положеннями статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується: комплексно, у тому числі для опалення, - до 01 січня 2012 року; для підігріву води та приготування їжі - до 01 січня 2016 року; тільки для приготування їжі - до 01 січня 2021 року (відповідно до абзацу четвертого підпункту «а» пункту 2 частини першої статті 6 зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 21 грудня 2017 року № 2260-VIII).

Встановлено, що позивач є споживачем природного газу, а відповідач - Оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням.

Відповідно до пунктів 1.1-1.3 Типового договору, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2498, цей договір є публічним, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об`єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи. Умови договору однакові для всіх споживачів України.

Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу.

У пункті 1.4 Типового договору вказано, що термін, що використовується в цьому договорі, має таке значення: «споживач» - фізична або юридична особа чи фізична особа - підприємець, об`єкт якої підключений до газорозподільної системи Оператора ГРМ. Інші терміни вживаються у значеннях, наведених у Законі України «Про ринок природного газу» та Кодексі газорозподільних систем.

Матеріали справи свідчать про те, що позивач приєднався до вказаного Типового договору, оскільки щомісячно споживає природний газ та сплачує рахунки за його споживання.

Згідно з пунктом 2.1 цього Типового договору Оператор ГРМ зобов`язується надати споживачу послугу з розподілу природного газу, а споживач зобов`язується прийняти зазначену послугу та сплатити її вартість у розмірі, строки та порядку, визначені цим договором.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

У частині першій статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до вимог статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 28 березня 2017 року № 379 встановлено тарифи на послуги розподілу природного газу для Публічного акціонерного товариства «Харківгаз».

Згідно з додатком до вказаної постанови в структурі тарифу затверджено витрати на встановлення індивідуальних лічильників газу населенню у розмірі 12 671,50 грн.

Тобто в тарифі на газ закладено встановлення квартирних лічильників газу, що передбачено Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Оскільки позивач сплачував за газопостачання за встановленими тарифами, в яких передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі, безпосередньо індивідуальних, відповідач зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачем, та відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, у яких газ використовується тільки для приготування їжі до 01 січня 2021 року, згідно редакції цієї статті, яка була чинною на час звернення до суду та ухвалення рішення.

Вимоги статті 6 вказаного Закону мають вищу юридичну силу, ніж рішення Національної комісії, яка здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Ці вимоги зобов`язують відповідача забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, в яких газ використовується тільки для приготування їжі, до 01 січня 2021 року.

Відмова відповідача встановити індивідуальні лічильники позивачам суперечить вимогам законодавства, порушує права позивачів.

З урахуванням вимог статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» волевиявлення позивача на встановлення індивідуальних лічильників газу не може бути порушеним.

Задоволення вимог позивача буде відповідати зазначеній державній політиці у сфері житлово-комунальних послуг, забезпечить раціональне використання ресурсів та рівні можливості для позивача з отримання послуги по газопостачанню; встановлення позивачу індивідуального лічильника забезпечить оплату саме того об`єму газу, який нею спожитий, що буде відповідати такому завданню цивільного законодавства, як справедливість.

При вирішенні питання, за чий рахунок повинно проводитися фінансування робіт з оснащення лічильниками газу, суди повинні керуватися частиною першою статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», згідно з якою фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

При цьому, саме на відповідача покладений обов`язок встановлення лічильників газу, лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт, і покладання такого обов`язку на споживачів є неправомірним.

Вказане свідчить про те, що висновок суду першої інстанції про задоволення вимог позивача щодо зобов`язання Публічного акціонерного товариства «Харківміськгаз» встановити у її квартирі індивідуальний лічильник газу, є законним та обґрунтованим.

Доводи Публічного акціонерного товариства «Харківміськгаз» щодо того, що на час ухвалення рішення Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» передбачено постачання природного газу за умови його комерційного обліку для населення, що проживає у квартирах, у яких природний газ використовується тільки для приготування їжі, тільки з 01 січня 2021 року, є безпідставними, оскільки частиною 1 статті 6 цього ж Закону встановлено прямий обов`язок суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі до 01 січня 2021 року.

Доводи Публічного акціонерного товариства «Харківміськгаз» щодо того, що заходи щодо забезпечення споживачів обліком природного газу, зокрема, в частині запровадження масштабного встановлення приладів загальнобудинкового обліку природного газу, вчинені на виконання Плану розвитку на 2016-2025 роки Інвестиційної програми газорозподільного підприємства та роз`яснень Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, з метою недопущення зростання тарифів на розподіл природного газу, на що були розраховані і призначені кошти в тарифі на послуги розподілу природного газу, а також понесені витрати на проектування та монтаж будинкового вузла обліку; що встановити позивачу індивідуальний лічильник газу немає можливості, оскільки кошти у тарифі були розраховані та призначені на встановлення тільки загальнобудинкового вузла обліку газу; що у листах Харківської міської ради та виконавчого комітету Департаменту комунального господарства підтримано позицію відповідача та повідомлено позивачу, що вона має право встановити окремий лічильник газу в квартирі за власні кошти не звільняють Публічне акціонерне товариство «Харківміськгаз» від передбаченого законом обов`язку встановити індивідуальний лічильник позивачу, кошти на встановлення якого передбачені тарифами за газопостачання, за якими споживачем сплачувались відповідні комунальні послуги.

Право позивача на забезпечення індивідуальним безкоштовним газовим лічильником встановлено законом, відтак відмова встановити індивідуальний лічильник газу суперечить вимогам законодавства, порушує права споживача, волевиявлення якого на встановлення індивідуального лічильника газу не може бути обмежене.

Щодо решти позовних вимог ОСОБА_1 , то колегія суддів вважає, що районний суд обґрунтовано відмовив у їх задоволенні, оскільки згідно з частиною 3 статті 18 Закону України «Про ринок природного газу» постачання природного газу споживачам здійснюється за умови наявності вузла обліку природного газу. Побутові споживачі у разі відсутності приладів обліку природного газу споживають природний газ за нормами, встановленими законодавством, до термінів, передбачених у частині першій статті 2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Відповідно до пункту 4 глави 1 розділу X Кодексу газорозподільних систем побутові споживачі у разі відсутності лічильника газу споживають природний газ за нормами споживання, встановленими законодавством, до термінів, передбачених Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», та з урахуванням вимог цього Кодексу.

Визначення фактичного об`єму споживання (розподілу/постачання) природного газу за об`єктом побутового споживача здійснюється на межі балансової належності між Оператором ГРМ і побутовим споживачем на підставі даних лічильника газу з урахуванням вимог Кодексу та договору (глава 4 розділу ІХ Кодексу газорозподільних систем).

Пунктом 5.4 глави 5 розділу ІХ Кодексу газорозподільних систем (в редакції, чинній на момент виникнення спору) визначено, що за ініціативи балансоутримувача (управителя) або оператора ГРМ та за їх рахунок в багатоквартирному будинку (гуртожитку) або на групу будинків (гуртожитків), мешканці яких в повному обсязі чи частково розраховуються за нормами споживання, або для цілей складання загального балансу споживання природного газу може бути організований та встановлений загальнобудинковий вузол обліку природного газу.

Балансоутримувач (управитель) не може відмовити оператору ГРМ в організації та встановленні загальнобудинкового вузла обліку природного газу, якщо ці заходи здійснюються за рахунок оператора ГРМ.

У разі наявності вузлу обліку газу, встановленого для ведення такого обліку в багатоквартирному будинку (гуртожитку) або на групу будинків або гуртожитків, визначення об`єму спожитого природного газу мешканцями зазначених об`єктів здійснюється відповідно до Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2002 року № 620.

Пунктом 4 Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2002 року № 620, передбачено, що можливість об`єднання споживачів в єдину групу для поліпшення ведення обліку природного газу визначається схемою газопостачання.

Рішення про необхідність об`єднання споживачів в єдину групу приймає оператор газорозподільної системи.

Ініціювати встановлення будинкового вузла обліку на багатоквартирний будинок, групу багатоквартирних будинків, групу споживачів можуть як власник (власники) такого будинку (таких будинків) (квартир), так і оператор газорозподільної системи. Встановлення будинкового вузла обліку здійснюється згідно з Кодексом газорозподільних систем.

Встановлення будинкового вузла обліку, в тому числі, витрати на проектування, монтаж, здійснюється за кошти сторони, яка ініціювала встановлення такого вузла обліку.

Власник (власники) будинку (будинків) (квартир), особа, відповідальна за експлуатацію будинку (будинків) (далі - експлуатаційна організація), балансоутримувач будинку (будинків) тощо та оператор газорозподільної системи зобов`язані врегулювати між собою договірні відносини щодо зняття показань будинкового вузла обліку та лічильників газу, установлених у квартирі (далі - квартирні лічильники газу) (за їх наявності), а також забезпечення можливості проведення монтажу, збереження та здійснення експлуатації будинкового вузла обліку. У разі не врегулювання зазначених питань газопостачання такому будинку, групі будинків, групі споживачів може бути припинено відповідно до законодавства.

У разі незгоди власника квартири (будинку) розраховуватися за спожитий газ за показаннями будинкового вузла обліку на будинок (групу будинків) він може встановити квартирний лічильник газу (вузол обліку) окремо на квартиру (будинок).

З огляду на те, що визначення об`єму спожитого природного газу за нормами споживання та його перерахунок можливо здійснити тільки після встановлення індивідуального лічильника газу, вимога ОСОБА_1 щодо зобов`язання постачальника природного газу Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківгаз збут» визначати фактичний об`єм спожитого природного газу за об`єктом побутового споживача за відповідний календарний місць за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України, є передчасною.

Також суд констатує, що нарахування за відсутності індивідуального приладу обліку провадились відповідно до вимог закону, а тому відсутні підстави для компенсації заявленої шкоди.

ОСОБА_1 не було доведено в порушення вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України наявності підстав для визнання недійсними окремих пунктів договору, така вимога не ґрунтується на законі.

Суд першої інстанції відповідно до ст. 89 ЦПК України належним чином оцінив наявні у справі докази, навів мотиви відхилення або врахування кожного доказу, доводами скарги не спростовуються висновки суду першої інстанції, які відповідають нормам матеріального і процесуального права.

З огляду на те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скарги без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 таАкціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Харківміськгаз» залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 30 грудня 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії І.В. Бурлака.

С.С. Кругова.