Номер провадження: 22-ц/813/3146/20
Головуючий у першій інстанції Бабаков В. П.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2020 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Бабакова В.П. 22 липня 2019 року у м. Одеса, -

встановила:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до Одеської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю (а.с. 1-5).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_2 , після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшла квартира АДРЕСА_1 . Мати заповіла вказану квартиру позивачу. ОСОБА_1 прийняв спадщину, та отримав свідоцтво про право на спадщину на 3/4 частин вказаної квартири. Решту 1/4 частину квартири прийняла сестра позивача ОСОБА_3 , як обов`язкову частку в спадщині, однак, свідоцтво не отримала. ОСОБА_3 більше ніж 20 років проживає в США та не підтримує стосунків з позивачем, місце її знаходження ОСОБА_1 невідоме. Оскільки позивач більше 10 років проживає в спірній квартирі, а його сестра ОСОБА_3 так і не появилася, тому останній просив визнати за ним право власності на вказану 1/4 частину квартири за набувальною давністю.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 липня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (а.с.103).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом не було враховано, що ОСОБА_3 не є власником 1/4 частки квартири, оскільки не отримала свідоцтво про права на спадщину та не зареєструвала своє право власності. Неотримання сестрою позивача свідоцтва про право на спадщину свідчить про відсутність у неї наміру визнати вказане майно своєю власністю (а.с. 108-109).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_2 , після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшла квартира АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 заповіла вказану квартиру позивачу.

ОСОБА_1 прийняв спадщину, та отримав свідоцтво про право на спадщину на ѕ частин вказаної квартири.

Решту ј частину квартири прийняла сестра позивача ОСОБА_3 , як обов`язкову частку в спадщині, однак, свідоцтво про право на спадщину не отримала.

ОСОБА_3 більше ніж 20 років проживає в США та не підтримує стосунків з позивачем, місце її знаходження невідоме позивачу.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Позивачем обрано такий спосіб судового захисту, як визнання права власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до частин 1, 4 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Відтак йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому, володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини 3 статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина 2 статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також, для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вищевказаних умов у сукупності.

За змістом частини 1 статті 344 ЦК України, добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності (наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 у справі №910/17274/17).

З матеріалів справи вбачається, що сестра позивача ОСОБА_3 12 квітня 2008 року особисто звернулась до Восьмої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини на підставі ст. 1241 ЦК України (як особа, непрацездатна за віком).

Таким чином, незважаючи на факт проживання ОСОБА_4 у США, остання не позбавлена права власності на спірну ј частину квартири, оскільки її волевиявлення було направлене на отримання в порядку спадкування належної їй на підставі закону частини квартири.

Вказані обставини, а саме те, що на частину спірного майна претендує ще одна особа - ОСОБА_3 , були достеменно відомі позивачу ОСОБА_1 , що підтверджується доводами його позовної заяви та апеляційної скарги.

Тому, колегія суддів доходить до висновку, що, у даному випадку, відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном, і вказане унеможливлює задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_3 не є власником 1/4 частки квартири, оскільки не отримала свідоцтво про права на спадщину та не зареєструвала своє право власності. Неотримання сестрою апелянта свідоцтва про право на спадщину свідчить, на його думку, про відсутність у неї наміру визнати вказане майно своєю власністю.

Однак, апеляційний суд критично відноситься до вказаних доводів, оскільки відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, ОСОБА_1 не надав жодного належного доказу на підтвердження відмови ОСОБА_4 від спадкового майна, або припинення її права на частину нерухомого майна, що свідчить про неспростованість наявності у ОСОБА_4 права на 1/4 частини квартири. Крім того, як вже вказувалось вище, обізнаність апелянта про наявність власника частини квартири свідчить про відсутність безумовної умови набуття права власності - добросовісності заволодіння майном.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 липня 2019 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 27 жовтня 2020 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе