Провадження №2/359/60/2020
Справа №359/5561/17
РІШЕННЯ

Іменем України

21 грудня 2020 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Журавського В.В.

при секретарі Алфімовій І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Борисполі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Бориспільський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), Головного управління державної виконавчої служби територіального управління юстиції в м. Києві про визнання права власності на частку майна та зняття з нього арешту, -

ВСТАНОВИВ:

І. Короткий зміст позовних вимог.

В липні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним позовом, яким просив визнати за ним право власності на майно, внесене в постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника від 26 червня 2017 року, винесену керівником виконавчої групи Бориспільського МВ ДВС ГТУЮ у Київській області Сергієнком О.М., в ході примусового виконання виконавчого листа №753/19705/15-ц, виданого 03 лютого 2016 року Дарницьким районним судом м. Києва, а також зняти арешт з вказаного майна.

В ході підготовчого провадження ОСОБА_1 подав заяву про збільшення позовних вимог, якою просив визнати за ним право власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_1 ; звільнити з-під арешту, накладеного на підставі постанови про опис та арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 26 червня 2017 року в частині Ѕ частини будинку АДРЕСА_1 та предметів домашнього вжитку у кількості 113 позицій; визнати право власності на Ѕ частину земельних ділянок з кадастровими номерами: :01:016:0115, :01:016:0116, :01:016:0117 та :01:016:0144.

ІІ. Процесуальні дії у цивільній справі.

Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 серпня 2017 року було відкрито провадження у цивільній справі (т.1 а.с.20).

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 грудня 2017 року, занесеною до протоколу судового засідання, на підставі п.9 Перехідних положень ЦПК України призначено підготовче судове засідання ( т.1 а.с.132).

Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 серпня 2019 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_5 про відвід головуючого судді (т.2 а.с.7-8).

Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2019 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_5 про відвід головуючого судді (т.2 а.с.48-49).

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2020 року задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_6 про витребування доказів (т.2 а.с.148-149).

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 жовтня 2020 року позовні вимоги в частині вимог ОСОБА_4 про визнання права власності на частку майна та зняття з нього арешту, залишені без розгляду (т.2 а.с.196).

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 жовтня 2020 було закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті (т.2 а.с.199).

ІІІ. Ставлення учасників цивільного процесу до пред`явленого позову.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_7 підтримали пред`явлений позов та наполягали на його задоволенні у повному обсязі.

Представник ОСОБА_5 ОСОБА_8 заперечував проти задоволення пред`явленого позову у повному обсязі. Надав до суду заперечення на заяву про збільшення позовних вимог від 15 червня 2020 року.

Представники ОСОБА_2 ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не заперечували проти задоволення позовних вимог.

В.о. начальника Бориспільського МВ ДВС ЦМУ МЮ (м. Київ) Дячок С.В. надав до суду заяву, якою просив у зв`язку з великою завантаженістю розглянути цивільну справу без участі представника відділу.

Представник ВПВР УДВС ГТУЮ у м. Києві у судове засідання не з`явився та свої пояснення щодо позову не надав. Про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

IV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 стягнуті грошові кошти у розмірі 6370531 гривень 50 копійок (т.1 а.с.43-44).

На підставі цього судового рішення 03 лютого 2016 року Дарницьким районним судом м. Києва був виданий виконавчий лист №753/19705/15-ц, який пред`явлений для примусового виконання.

26 червня 2017 року керівник виконавчої групи Бориспільського МВ ДВС ГТУЮ у Київській області Сергієнко О.М. виніс постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , якою описав та наклав арешт на майно: земельну ділянку площею 0,14 га з кадастровим номером 1:01:016:0116 для ведення особистого селянського господарства, земельну ділянку площею 0,25 га з кадастровим номером :01:016:0117 для ведення особистого селянського господарства, земельну ділянку площею 0,0681 га з кадастровим номером :01:016:0144 для ведення особистого селянського господарства, які розташовані за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Вишеньки, а також житловий триповерховий будинок з інженерними комунікаціями, меблями та побутовими пристроями (т.1 а.с.4-11).

Між сторонами по справі виникли правовідносини, які регулюються главою 8 «Право спільної сумісної власності подружжя» СК України, главою 26 «Право спільної власності» ЦК України та розділом VII «Порядок звернення стягнення на майно божника» Закону України «Про виконавче провадження».

V. Норми права та судова практика, якими суд керується при вирішенні спору.

а. норми матеріального права.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з п.5 ч.1 ст.57 цього Кодексу особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

У відповідності до ч.1 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» №4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.

Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Аналогічний висновок щодо застосування норм Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року зроблений в постанові Верховного Суду від 12 серпня 2020 року в справі №626/4/17 (провадження №61-29004св18).

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.2 та ч.3 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Як роз`яснив Верховний Суд в постанові від 15 квітня 2020 року у справі №307/3957/14-ц (провадження №61-43540св18), аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових правна нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено. Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі №6-159цс15 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №200/22329/14-ц (провадження №14-483цс19).

б. норми процесуального права.

За змістом ч.1 та ч.4 ст.77, а також ч.2 ст.78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За правилами ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

VI. Мотиви, якими керується суд при вирішенні спору.

Встановлено, що з 14 серпня 1965 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (т.1 а.с.130).

На підставі державних актів на право приватної власності на земельну ділянку, виданих, згідно рішення Вишеньківської сільської ради Бориспільського району №599-15-V від 08 червня 2007 року, №464-13-V від 27 лютого 2007 року, а також №577 від 13 вересня 2012 року, ОСОБА_2 є власником трьох земельних ділянок, а саме: площею 0,2500 га з кадастровим номером :01:016:0117, площею 0,1400 га з кадастровим номером :01:016:0116, площею 0,0681 га з кадастровим номером :01:016:0144, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, які розташовуються в Київській області, Бориспільський район, с. Вишеньки. Державні акти на право власності на спірні земельні ділянки видані відповідно 26 лютого 2010 року, 26 лютого 2010 року та 25 вересня 2012 року (т.1 а.с.108-110).

З огляду на це, суд вважає, що спірні земельні ділянки були передані у власність ОСОБА_2 безоплатно відповідно до вимог ЗК України, тому режим спільного сумісного майна подружжя на вказані земельні ділянки не поширюється.

Тому судом не встановлено правових підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності по Ѕ частині вказаних спірних земельних ділянок.

Крім цього, 04 вересня 1999 року ОСОБА_2 придбала житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Дана обставина підтверджується копією договору купівлі-продажу від 04 вересня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Кузьміченком А.П., зареєстрованого в реєстрі за №2325 (т.1 а.с.111).

За змістом даного договору на земельній ділянці Вишеньківської сільської ради Бориспільського району розташований житловий будинок з господарськими будівлями житловою площею 30,8 кв.м., будівлі: льох, колодязь, огорожа.

В лютому 2001 року ОСОБА_2 отримала паспорт на забудову садиби в сільському населеному пункті України, а саме за місцем забудови: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.116-117).

В подальшому на земельній ділянці, яка розташовується за адресою: АДРЕСА_1 , були побудовані житловий будинок площею 703,4 кв.м. та гостьовий будинок площею 364,1 кв.м., згідно копії технічного паспорта на житловий будинок (т.1 а.с.148-160).

Зазначене додатково підтверджується ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 21 лютого 2019 року в цивільній справі за поданням державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Амброського А.В., заінтересовані особи: ОСОБА_2 та ОСОБА_11 про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстроване в установленому законом порядку. За змістом резолютивної частини цього судового рішення звернуто стягнення на нерухоме майно житловий будинок площею 703,4 кв.м. та житловий будинок (гостьовий) площею 364,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , які знаходяться га земельних ділянках: кадастровий номер :01:016:0116, :01:016:0117, :01:016:0144, які розташовані в АДРЕСА_1 , та належать боржнику ОСОБА_2 , право власності на які не зареєстровано у встановленому законом порядку, в рахунок погашення боргу по виконавчому листу №753/19705/15-ц, виданому 03 лютого 2016 року Дарницьким районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 суми боргу у розмірі 6370531 гривень 50 копійок. Постановою Київського апеляційного суду від 07 травня 2019 року ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 21 лютого 2019 року залишено без змін (т.2 а.с.101-105, 106-116).

За змістом листа Департаменту ДАБІ у Київській області від 28 липня 2020 року (т.2 а.с.186-187) в Департаменті та в Реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відсутня інформація щодо видачі документів дозвільного характеру (дозволів на виконання будівельних робіт, сертифікатів) та реєстрації документів декларативного характеру (повідомлень про початок виконання підготовчих (будівельних) робіт, декларацій про готовність об`єкту до експлуатації) ОСОБА_2 та іншим особам на об`єкт будівництва, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Матеріали цивільної справи не містять доказів на підтвердження того, що житловий будинок площею 703,4 кв.м. та гостьовий будинок площею 364,1 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , були прийняті до експлуатації. Крім цього, відсутні докази на підтвердження того, що право власності на вказані об`єкти нерухомого майна були зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

У зв`язку з цим, суд погоджується з доводами представника відповідача ОСОБА_8 з приводу того, що вказані об`єкти нерухомого майна не введені в експлуатацію, а тому є об`єктами незавершеного будівництва.

Як роз`яснив Верховний Суд в постанові від 15 квітня 2020 року у справі №307/3957/14-ц (провадження №61-43540св18), в такому випадку житловий будинок та гостьовий будинок, які розташовуються за адресою: АДРЕСА_1 , не підлягають поділу. Крім того, визнання права власності на житловий будинок, не прийнятий до експлуатації, в судовому порядку суперечить нормами ЦК України та іншими нормативно-правовими актами не передбачено.

Судом критично сприймають письмові докази, надані позивачем, якими він обґрунтовує факт будівництва спірних об`єктів нерухомого майна за спільні кошти подружжя, тобто ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Зокрема, копія договору підряду на будівництво №26 від 07 жовтня 1999 року (т.1 а.с.48-50), акти приймання виконаних будівельних робіт №1 за жовтень-листопад 1999 року, №2 за березень-квітень 2000 року, №3 за травень-червень 2000 року, №4 за липень-серпень 2000 року, №№5 за вересень-жовтень 2000 року, №6 за листопад-грудень 2000 року, №7 за березень-квітень 2001 року, №8 за травень-червень 2001 року, №9 за липень-серпень 2001 року, №11 за листопад-грудень 2001 року, №12 за березень-квітень 2002 року, №13 за травень-червень 2002 року, №14 за липень-серпень 2002 року, №15 за вересень-жовтень 2002 року (т.1 а.с.51-64). Оскільки вказаний договір підряду та акти виконаних робіт підписані замовником будівництва ОСОБА_4 , а не позивачем, як стверджує останній.

Крім цього, постановою Київського апеляційного суду від 07 травня 2019 року встановлено, що згідно правовстановлюючих документів, які містяться в матеріалах справи, нерухоме майно, на яке звернуто стягнення належить виключно боржнику ОСОБА_2 . Доводи, що співвласником будинку, на який суд дозволив звернути стягнення, є чоловік боржника ОСОБА_1 судом відхилені.

Вимоги про зняття арешту з предметів домашнього вжитку у кількості 113 позицій, які зазначені у поставі про опис та арешт майна (коштів) боржника від 26 червня 2017 року також не підлягають задоволенню. Оскільки, всупереч вимогам ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що вказані предмети домашнього вжитку були придбані ним та ОСОБА_2 в період перебування у шлюбі та за спільні грошові кошти. З огляду на це, вказані предмети домашнього вжитку не є спільною сумісною власністю подружжя.

Враховуючи викладені обставини в їх сукупності, суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, тому у задоволенні пред`явленого ОСОБА_1 позову слід відмовити.

VIІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З квитанції (т.1 а.с.1,128) вбачається, що при пред`явленні позову ОСОБА_4 сплатив судовий збір у розмірі 8000 гривень. Разом з цим, ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_4 , залишені без розгляду. Тому на підставі п.4 ч.1 ст.7 Закону України сплачена ОСОБА_4 сума судового збору не підлягає поверненню.

Крім цього, ОСОБА_1 при пред`явленні заяви про збільшення позовних вимог сплатив судовий збір у розмірі 10510 гривень (а.с.157). Зважаючи на те, що у задоволенні пред`явленого ним позову відмовлено у повному обсязі, тому підстави для відшкодування понесених судових витрат, відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ч.1 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», ч.2 та ч.3 ст.331 ЦК України, п.5 ч.1 ст.57, ч.1 та ч.2 ст.60, ч.1 та ч.2 ст.70, ч.1 та ч.4 ст.77, ч.2 ст.78, ч.1 та ч.6 ст.81, ч.4 ст.82, ч.1 ст.89, ч.1 ст.141, п.2 ч.1 ст.258, ч.1-ч.2 ст.259, ст.263-265, ст.268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на частку майна та зняття з нього арешту відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення суду 30 грудня 2020 року.

Суддя підпис

З оригіналом згідно:

Суддя Бориспільського міськрайонного суду В.В. Журавський