Номер провадження: 22-ц/813/4945/20
Номер справи місцевого суду: 523/6003/17
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.12.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дрішлюка А.І.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційні скарги ОСОБА_1 та прокуратури Одеської області на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, СВ Хаджибеївського ВП Суворовського ВП ГУНП в Одеській області, Прокуратури Одеської області, треті особи: Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, ГУНП в Одеській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної казначейської служби України, СВ Хаджибеївського ВП Суворовського ВП ГУНП в Одеській області, Прокуратури Одеської області, треті особи: Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, ГУНП в Одеській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступні обставини.

Так, 14.02.2008р. заступником прокурора Приморського району м. Одеси Балух В.В. порушено кримінальну справу № 45 у відношенні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України.

Підставою для відкриття кримінального провадження став інцидент, який відбувся за участю ОСОБА_1 у ніч з 31.12.2007 р. на 01.01.2008 р. у провулку Чайковського, біля пл. Думська.

22 квітня 2008 року ОСОБА_1 затримано за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України.

Позивач стверджував, що оперативні працівники ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проводили дізнання ОСОБА_1 із застосуванням фізичного та психічного тиску з метою отримання визнавальних показань про вчинення ним злочину, щодо якого його підозрювали. За вказаних обставин, у результаті насильства з боку правоохоронних органів ОСОБА_1 був змушений написати зізнання у вчиненні злочину, який не вчиняв.

У зв`язку з тим, що на тілі ОСОБА_1 були явні сліди побоїв та жорстоке поводження, його не прийняли в ОСІ №21 м. Одеси, та правоохоронці на протязі місяця тримали ОСОБА_1 в ізоляторі тимчасового тримання. При цьому точне місце знаходження позивача його родичам не повідомлялось, що унеможливлювало побачення з родичами для вирішення питання про участь адвокатів з метою реалізації права на захист.

За вказаних обставин протягом місяця ОСОБА_1 перебував в ізоляторі тимчасового тримання, проте максимальні строки тримання взятих від варту осіб в ІТТ ОВС, за місцем розташування слідчих ізоляторів не повинні перевищувати 3-х діб, а в інших ІТТ - більше 10 діб, та в подальшому був переведений ОСІ № 21 м. Одеси.

22 липня 2008 року дії ОСОБА_1 перекваліфіковано з ч. 2 ст. 296 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України.

23 липня 2008 року з кримінальної справи № 45 виділено матеріали та відкрито кримінальну справу № 26 у відношенні ОСОБА_2 , щодо вчинення злочину передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

18 серпня 2008 року кримінальні справи № 45 та №26 об`єднано в одне провадження та справі присвоєно єдиний реєстраційний номер 45.

На підставі рішення суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 змінено запобіжний захід на підписку про невиїзд та звільнено 10.03.2010 р. з під варти.

Таким чином, у період з 22.04.2008р. по 10.03.2010р. (1 рік 10 місяців 16 днів загалом 687 дня) ОСОБА_1 протиправно тримали під вартою.

Відповідно до матеріалів кримінальної справи, 28 липня 2010 року слідчим СВ Хаджибеївського ВМ Суворовського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області старшим лейтенантом міліції Лисниченко Д.В. відкрито кримінальну справу №8 у відношенні ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , щодо вчинення злочині передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 187 КК України.

28 липня 2010 року слідчим СВ Хаджибеївського ВМ Суворовського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області старшим лейтенантом міліції Лисниченко Д.В. відкрито кримінальну справу №8/2 у відношенні ОСОБА_6 щодо вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 146 К України.

29 липня 2010 року ОСОБА_1 затримано за підозрою у скоєнні злочинів передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 187 КК України.

Однак, в дійсності, ОСОБА_1 затримано за підозрою у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 187 КК України ще 22.07.2010 р. Аналогічно, у зв`язку із застосуванням правоохоронцями фізичного та психічного тиску, з метою отримання визнавальних показань, у результаті насильства з боку правоохоронних органів, ОСОБА_1 був змушений написати зізнання у вчиненні злочину, який не вчиняв.

У зв`язку із завданими тілесними ушкодженнями, ОСОБА_1 працівники ізолятора тимчасового тримання не прийняли та він був доставлений для надання медичної допомоги до КУ «Міська клінічна лікарня №11».

30 липня 2010 року Суворовським районним судом м. Одеси підозрюваному ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСІ № 21 м. Одеси.

05 серпня 2010 року ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 187 КК України.

20 вересня 2010 року кримінальні справи №45, №8, №8/2 об`єднано в одне провадження та об`єднаній справі присвоєно єдиний реєстраційний номер № 8.

Строк тримання під вартою ОСОБА_1 неодноразово продовжувався, зокрема 24.09.2010р. постановою Суворовського районного суду м. Одеси продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_1 в ОСІ № 21 м. Одеси до 28.10.2010 р.

21 жовтня 2010 року ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 187 КК України.

Відповідно до листа прокуратури Суворовського району м. Одеси від 28.10.2010 р. № 10136-Ювих справу №8 направлено голові Суворовського районного суду м. Одеси для розгляду по суті з обвинувальним висновком. У листі зазначено, що обвинуваченні знаходяться в ОСІ № 21 м. Одеси.

Відповідно до постанови попереднього розгляду справи від 04.01.2011р. апеляційним судом Одеської області справа №8 щодо обвинувачення ОСОБА_1 повернута до Суворовського районного суду м. Одеси, як направлена з порушенням вимог ст. 350 КПК України. У вказаній постанові зокрема вказано: «направлення клопотання ОСОБА_6 з порушенням норм кримінально-процесуального законодавства в апеляційний суд Одеської області затягує розгляд даних кримінальних справ по суті, на що вже наявні обґрунтовані скарги обвинувачених, які тривалий час тримаються під вартою...Підлягають поверненню до Суворовського районного суду м. Одеси, де необхідно усунути допущенні порушення норм кримінально-процесуального законодавства для розгляду клопотання ОСОБА_6 та прийняти заходи для розгляду кримінальних справ по суті.»

Тобто, ще в постанові Апеляційного суду Одеської області від 04.01.2011р. було встановлено, що розгляд справи щодо обвинувачення ОСОБА_1 безпідставно затягується незважаючи, що обвинувачений з 30.07.2010 р. перебуває під вартою у ОСІ № 21м. Одеси.

Позивач вважає, що розгляд кримінальної справи щодо обвинувачення ОСОБА_1 навмисно затягувався.

Згідно постанови Суворовського районного суду м. Одеси від 12.10.2011р. кримінальну справу у відношенні ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 направлено до Київського районного суду м. Одеси для вирішення питання про об`єднання зі справою № 1-205/11 по обвинуваченню ОСОБА_8 .

Згідно постанови від 27.10.2011р. Київським районним судом м. Одеси направлено на адресу Суворовського районного суду м. Одеси помилково направлені матеріали кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_1 ОСОБА_9 , ОСОБА_8 для подальшого розгляду разом із раніше надісланою кримінальні справою за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 309 та ч. 1 ст. 122 КК Україні.

07 грудня 2011 року Суворовським районним судом м. Одеси направлено дану кримінальну справу до апеляційного суду Одеської області для розгляду апеляційної скарги.

Позивач також вважав, що судом ігнорувались неодноразово подані ОСОБА_1 клопотав про зміну запобіжного заходу. Зокрема, після подачі повторного подібного клопотання суддя без розгляду клопотання по суті, роз`яснив, що розгляне вказане клопотання після допиту потерпілого та свідків, які неодноразово не з`являлися до судових засідань.

Окрім того, ОСОБА_1 хворіє бронхіальною астмою та його перебування роками під арештом без належної медичної допомоги негативно впливало на його здоров`я, та як наслідок, призводило до загострення хвороби. Після чергової відмови розглядати до проведення допиту потерпілого та свідків, вкотре подане клопотання про заміну запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою знаходячись у тяжкому психологічному стані, ОСОБА_1 14.11.2012. оголосив голодування.

Після голодування понад 40 днів, та привернувши увагу журналістів, ОСОБА_1 домігся щоб його клопотання про заміну запобіжного заходу було розглянуто. В результаті 14.03.2013р. судом було змінено ОСОБА_1 запобіжний захід та застосовано щодо нього запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

11.02.2014р. кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_1 Суворовським районним судом м. Одеси було направлено прокурору Суворовського району на додаткове розслідування. Після чого прокуратурою Суворовського району додаткове розслідування справи доручено СВ Суворовського РВ ОМУ ГМВС України в Одеській області.

29 грудня 2014 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення).

Таким чином, ОСОБА_1 безпідставно з 22.04.2008р. по 10.03.2010р. (1 рік місяців 16 днів = 687 дня) та з 22.07.2010р. по 14.03.2013р. (2 роки 7 місяців 20 дні = 966 дня) загалом понад 4 роки перебував під вартою.

Внаслідок незаконного перебування під вартою, незаконного перебування під слідством та судом у період понад 4,5 роки, незаконне проведення 05.08.2010 р. обшуку житла, ОСОБА_1 завдана моральна шкода, яка полягає у незаконному позбавлення його волі, позбавлення права на вільний вибір місця проживання, обмеженні пересуванні в зв`язку з обранням запобіжного заходу. Незаконне притягнення до кримінальної відповідальності призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, в т.ч. і з членами сім`ї, оскільки сам факт притягнення до відповідальності в якості обвинуваченого та підсудного був доведений до відома громадськості, що негативно вплинуло на його стосунки з людьми та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Так позивач перестав спілкуватися з колишніми друзями, виникли додаткові напруги та непорозуміння з боку сусідів, почастішали конфлікти в сім`ї. Тому дана ситуація є психотравмуючою для нього і сприяє почуттю безпорадності перед обставинами, що склалися та відчуттю загрози і небезпеки, тим самим знижуючи його стресостійкість, що вимагає від ОСОБА_1 та його родини додаткових зусиль для відновлення звичного ритму життєдіяльності і веде до матеріальної, моральної та емоційної дестабілізації.

Окрім того, у зв`язку із протиправним триманням під вартою позивач був позбавлений можливості належного лікування бронхіальної астми, якою хворіє з 1994 р., тобто понад 20 років. Понад чотири роки взагалі не проходив лікування та навіть не був оглянутий профільним лікарем.

ОСОБА_1 відповідно до консультативного висновку Міського пульмонологічного відділення №8 з 1994р. хворіє бронхіальною астмою у зв`язку з чим неодноразово лікувався на стаціонарі та стоїть на обліку у поліклініці за місцем проживання.

На підставі викладеного, позивач просив стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 5000000 грн. моральної шкоди, заподіяної незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнено з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 641548 гривень.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не досліджено матеріали справи та не встановлено всіх обставин справи, які мають значення для встановлення розміру моральної шкоди.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги прокуратури Одеської області.

В апеляційній скарзі прокуратура Одеської області просить змінити рішення, зменшивши суму відшкодування до 334674,60 гривень, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції залишено поза увагою те, що реальність настання моральної шкоди має бути доведеною належними та допустимими доказами, яких позивачем у справі не надано.

Сповіщення сторін та заяви у справі.

У судове засідання, призначене на 16 грудня 2020 року, сторони у справі не з`явились, були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено 28 грудня 2020 року, про що зазначено у вступній частині постанови Одеського апеляційного суду.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 14.02.2008р. заступником прокурора Приморського району м. Одеси Балух В.В. порушено кримінальну справу №45 у відношенні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України.

Підставою для відкриття кримінального провадження став інцидент, який відбувся за участю ОСОБА_1 у ніч з 31.12.2007р. на 01.01.2008р. у провулку Чайковського, біля пл. Думська.

22 квітня 2008 року ОСОБА_1 затримано за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України.

Позивач стверджує, що оперативні працівники ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проводили дізнання ОСОБА_1 із застосуванням фізичного та психічного тиску з метою отримання визнавальних показань про вчинення ним злочину, щодо якого його підозрювали. За вказаних обставин, у результаті насильства з боку правоохоронних органів ОСОБА_1 був змушений написати зізнання у вчиненні злочину, який не вчиняв.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Однак доказів застосування фізичного та психічного тиску з метою отримання показань зі сторони працівників правоохоронних органів, позивачем не надано.

22 липня 2008 року дії ОСОБА_1 перекваліфіковано з ч. 2 ст. 296 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України.

23 липня 2008 року з кримінальної справи № 45 виділено матеріали та відкрито кримінальну справу № 26 у відношенні ОСОБА_2 , щодо вчинення злочину передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

18 серпня 2008 року кримінальні справи № 45 та №26 об`єднано в одне провадження та справі присвоєно єдиний реєстраційний номер 45.

На підставі рішення суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 змінено запобіжний захід на підписку про невиїзд та звільнено 10.03.2010 р. з-під варти.

Таким чином, у період з 22.04.2008р. по 10.03.2010р. (1 рік 10 місяців 16 днів загалом 687 дня) ОСОБА_1 тримали під вартою.

Відповідно до матеріалів кримінальної справи, 28.07.2010 р. слідчим СВ Хаджибеївського ВМ Суворовського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області старшим лейтенантом міліції Лисниченко Д.В. відкрито кримінальну справу № 8 у відношенні ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , щодо вчинення злочині передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 187 КК України.

28 липня 2010 року слідчим СВ Хаджибеївського ВМ Суворовського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області старшим лейтенантом міліції Лисниченко Д.В. відкрито кримінальну справу № 8/2 у відношенні ОСОБА_6 щодо вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 146 К України. 29.07.2010 р. ОСОБА_1 затримано за підозрою у скоєнні злочин передбаченого ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 187 КК України.

30 липня 2010 року Суворовським районним судом м. Одеси підозрюваному ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСІ № 21 м. Одеси.

05 серпня 2010 року ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 187 КК України.

20 вересня 2010 року кримінальні справи №45, №8, №8/2 об`єднано в одне провадження та об`єднаній справі присвоєно єдиний реєстраційний номер № 8.

Строк тримання під вартою ОСОБА_1 неодноразово продовжувався, зокрема 24.09.2010р. постановою Суворовського районного суду м. Одеси продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_1 в ОСІ № 21 м. Одеси до 28.10.2010 р.

21.10.2010р. ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 187 КК України.

Відповідно до листа Прокуратури Суворовського району м. Одеси від 28.10.2010 р. № 10136-Ювих, справу №,8 направлено голові Суворовського районного суду м. Одеси для розгляду по суті з обвинувальним висновком. У листі зазначено, що обвинуваченні знаходяться в ОСІ № 21 м. Одеси.

Відповідно до постанови попереднього розгляду справи від 04.01.2011 р. апеляційним судом Одеської області справа №8 щодо обвинувачення ОСОБА_1 повернута до Суворовського районного суду м. Одеси, як направлено з порушенням вимог ст. 350 КПК України.

Згідно постанови Суворовського районного суду м. Одеси від 12.10.2011 р. кримінальну, справу у відношенні ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 направлено до Київського районного суду м. Одеси для вирішення питання про об`єднання зі справою № 1-205/11 по обвинуваченню ОСОБА_8 .

Згідно постанови від 27.10.2011р. Київським районним судом м. Одеси направлено на адресу Суворовського районного суду м. Одеси помилково направлені матеріали кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_1 ОСОБА_9 , ОСОБА_8 для подальшого розгляду разом із раніше надісланою кримінальні справою за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 309 та ч. 1 ст. 122 КК Україні.

07 грудня 2011 року Суворовським районним судом м. Одеси направлено дану кримінальну справу до Апеляційного суду Одеської області для розгляду апеляційної скарги.

Також судом першої інстанції вірно було встановлено, що ОСОБА_1 неодноразово подавав клопотання про заміну запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, однак вони судом відхилялись.

14 листопада 2012 року ОСОБА_1 знаходячись у тяжкому психологічному стані оголосив голодування, яке тривало понад 40 днів.

14 березня 2013 року судом було змінено ОСОБА_1 запобіжний захід та застосовано щодо нього запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

11 лютого 2014 року кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_1 Суворовським районним судом м. Одеси було направлено прокурору Суворовського району м. Одеси на додаткове розслідування. Після чого прокуратурою Суворовського району додаткове розслідував справи доручено СВ Суворовського РВ ОМУ ГМВС України в Одеській області.

29 грудня 2014 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_10 було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення).

Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Право і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави».

Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 1, пункт 1 частини першої статті 2 та частиною п`ятою статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим же Законом, виникає, зокрема у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (п. 2 ст. 2 Закону)

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Суд першої інстанції правильно вважав, що посилання представника прокуратури Одеської області на те, що відшкодування моральної шкоди має вираховуватись з розміру одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, не ґрунтуються на законі, оскільки частиною третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено лише мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного суду від 08.11.2018р. по справі № 296/2443/16-ц, провадження № 61-30248св18.

Законом України «Про державний бюджет на 2019 рік» від 23 листопада 2018 року №2629-VIII встановлено розмір мінімальної заробітної плати на 2019р. у розмірі 4173 гривні.

Позивач перебував під слідством 80 місяців та 6 діб, у зв`язку з чим, мінімальний розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодування на користь позивача складає суму не менш (4173*80= 333840) + (4173/31=134,61*6=807,67)= 334647 гривні 68 копійок.

Суд першої інстанції вірно вважав, що тривалість кримінального переслідування, незаконне тримання під вартою, заподіяло позивачу значну моральну шкоду. Так, позивач тривалий час був обмежений у здійсненні своїх конституційних прав та свобод, він був позбавлений можливості нормального спілкування з своїми рідними, близьким та друзями. Незаконне притягнення до кримінальної відповідальності призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, в т.ч. і з членами сім`ї, оскільки сам факт притягнення до відповідальності якості обвинуваченого та підсудного був доведений до відома громадськості, що негативно вплинуло на його стосунки з людьми та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Дана ситуація є психотравмуючою для позивача.

Окрім того, у зв`язку із протиправним триманням під вартою позивач був позбавлений можливості належного лікування бронхіальної астми, якою хворіє з 1994 р., тобто понад 20 років.

Суд першої інстанції правильно вважав, що враховуючи засади розумності, виваженості й справедливості є вірною встановлення суму моральної шкоди виходячи із суми 8000 гривень за кожний місяць перебування під слідством чи судом, що буде в цілому складати суму у розмірі (8000*80= 640000) + (8000/31=258,06*6=1548,39)= 641548 гривень.

Доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржники не довели обставини, на які посилались як на підставу своїх апеляційних скарг, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надали.

Твердження скаржників в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Наведені в апеляційних скаргах доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційних скарг його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційні скарги слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокуратури Одеської області залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 28 грудня 2020 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк