Провадження № 2/638/1075/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2020 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Семіряд І.В.,

за участю секретарів Тітової М.О., Башинської К.С.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Харківського національного педагогічного університету імені Г.С. Сковороди до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_3 , Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, Центр надання адміністративних послуг Шевченківського району м. Харкова «Про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням , зняття з реєстрації за місцем проживання»,-

ВСТАНОВИВ:

13.11.2019 Харківський національний педагогічний університет імені Г.С. Сковороди, в особі представника Пелішенко О.В., звернувся до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування позову зазначено, що будинок АДРЕСА_1 знаходиться у оперативному управління Харківського національного педагогічного університету ім. Г.С, Сковороди. ОСОБА_3 отримала ордер на жилу площу гуртожитку №112 від 20.12.2007 на право займати з сім`єю житлову площу у гуртожитку , як викладач кафедри теорії та практики англійської мови, де і проживала з відповідачем та двома дітьми. Рішенням суду шлюбі між відповідачем та третьої особою розірвано, відповідач відмовився змінити місце проживання та самовільно змінив дверні замки. ОСОБА_3 не допускає до кімнати. Відповідач ніколи не працював у університеті, не отримував ордер на жилу площу в гуртожитку, не укладав угоду з позивачем про оренду жилого приміщення. ОСОБА_4 не має правових підстав для проживання у гуртожитку. У зв`язку з чим позивач просить задовольнити позов, виселити та зняти з реєстрації ОСОБА_4 , стягнути судові витрати з відповідача.

09.06.2020 відповідачем подано відзив, у якому зазначено, що з позовними вимогами не згоден, із 2009 до сьогоднішнього дня проживає у гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 на підставі ордеру 112 від 20.11.2007. Проживає більше 10 років у гуртожитку на законних підставах. 22.05.2019 з дружиною розлучились. З серпня 2019 року колишня дружина самостійно вирішила виїхати з гуртожитку. З його боку не вчинялись будь які перепони щодо проживання колишньої дружини та дітей у кімнаті. Зламаний замок був змінений ще до розлучення, а ключі були у вільному доступі. Перешкод щодо спільного користування кімнатою не чиниться. Діти вільно користуються кімнатою. Старша дочка знає місце зберігання ключей і приходить на певний період чи з ночівлею у будь-який час. Молодшу дитину час від часу приводить та забирає старша донька чи коли колишня дружина, яка вільно заходить до кімнати та проводить там потрібну їй кількість часу, бере якість речі чи предмети побуту. За потреби діти перебувають у кімнаті тривалий час. Зокрема, коли колишня дружина була у закордонному відряджені, а потім на обсервації після повернення із-за кордону у березні 2020 діти майже місяць цілодобово знаходились зі мною у гуртожитку. Посилаючись на практику ЄСПЛ, національне законодавства, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, відповідач просить відмовити у задоволенні позову, так як кімната у гуртожитку це його єдине житло.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позов, просив задовольнити, у подальшому звернувся з заявою про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений своєчасно та належним чином, уповноважив представника ОСОБА_2 представляти його інтереси в суді.

Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечувала проти позову, просила відмовити у його задоволенні, з підстав викладених у відзиві. У подальшому представник відповідача у судове засідання не з`явилась, про день та час слухання справи повідомлена своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не сповістила. При цьому від відповідача надійшла заява про відкладення слухання справи.

Третя особа ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки у трудових відносинах з позивачем не перебуває, ордер на житло отримувала вона, як викладач університету.

Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей у судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений своєчасно та належним чином, звернулись до суду з заявою про розгляд справи за їх відсутності. При цьому надано заяву, у якій зазначено, що позовні вимоги обґрунтовані. Будинок 3-в у м. Харкові являється відомчим житловим фондом і його розпорядником є університет, використання службового житла має особливий правовий режим. Також вказано, що задоволення позову буде відповідати інтересам малолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Представник третьої особи Центру надання адміністративних послуг Шевченківського району м. Харкова у судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не сповістив.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, третю особу ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Судом встановлено, що 20.11.2007 Харківським національним педагогічним університетом ім. Г.С. Сковороди, на основі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету ХНПУ ім. Г.С. Сковороди від 04.11.2007, ОСОБА_3 , як викладачу кафедри англійської мови, видано ордер на жилу площу у гуртожитку на період роботи в університеті на право проживання з сім`єю з одного чоловіка.

ОСОБА_4 (відповідач у справі) та ОСОБА_3 (третя особа у справі) перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.05.2019 №638/17717/18.

07.11.2019 завідуючим гуртожитку, паспортистом та черговою було складено акт про те, що ОСОБА_4 з 12.01.2010 зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 . За зазначеною адресою він мешкає один, без сім`ї з 15.08.2019 та по теперішній час.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно нежитлові та житлові будівлі за адресою АДРЕСА_1 належать Державі Україна в особі Міністерства освіти, науки, молоді та спорту України. Правовий режим майна: право оперативного управління, закріплено за Харківським національним педагогічним університетом ім. Г.С. Сковороди.

Звертаючись до суду з позовом позивач зазначає, що ОСОБА_4 не має права на проживання у гуртожитку, оскільки у трудових відносинах з Харківським національним педагогічним університетом ім. Г.С. Сковороди не перебуває, шлюб, з особою, яка має право на проживання у гуртожитку, розірвано.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За правилами статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до пункту 4 статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно зі стеттю 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010.

Відповідно до пункту 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Дотримання порядку надання жилої площі у гуртожитку впливає на правовий статус осіб, які в них проживають. Визнання вселення незаконним тягне за собою виселення без надання іншого житла відповідно до статтей 116, 132 Житлового кодексу УРСР. Особа, яка вселилася до житлового приміщення гуртожитку без дотримання встановленого порядку, не набуває право користування таким житлом.

Згідно із частиною 4 статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

З інформаційної довідки з реєстру територіальної громади міста Харкова вбачається, що ОСОБА_4 зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 .

Копією паспорта відповідача ОСОБА_4 підтверджується, що останній зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 з 12.01.2010.

Зазначені обставини також підтверджуються актом, складеним завідувачем гуртожитку, паспортистом та черговою.

Окрім того, у відзиві відповідачем вказано та наголошено представником відповідача у судовому засіданні, що ОСОБА_4 не має іншого житла та не має фінансових можливостей винаймати житло, у гуртожитку фактично проживає з 2009 року, тобто 11 років.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Приймаючи до уваги викладене, з урахуванням того, що визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, а також те, що відповідач на законних підставах був заселений у кімнату в гуртожитку, на теперішній час іншого жила не має, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

У відповідності до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України судом враховано правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду №521/10070/14 від 23.01.2018, №725/5098/17 від 24.09.2020, №686/11463/16-ц від 04.07.2018.

Керуючись ст. ст. 7, 11,12, 13,19,47,48,51,51, 81, 133, 141, 158,175,263,264, 265 ЦПК, ст. ст. 310,311 ЦК України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволені позову Харківського національного педагогічного університету імені Г.С. Сковороди до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_3 , Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, Центр надання адміністративних послуг Шевченківського району м. Харкова «Про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням , зняття з реєстрації за місцем проживання» відмовити.

У відповідності до п.п. 15.5) п. 15 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд міста Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 04.11.2020.

СУДДЯ І.В. СЕМІРЯД