Провадження № 2/369/1677/20
РІШЕННЯ

Іменем України

31.12.2020 року

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі

головуючої судді Ковальчук Л.М.,

при секретарі Моргун А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності, мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0308 га кадастровий номер :04:002:0150. Поруч з його земельною ділянкою розташована земельна ділянка площею 0,15 га кадастровий номер :04:002:0015, яка належить відповідачу. Позивачем було виявлено, що частина його земельної ділянки була самовільно відгороджена встановленим відповідачем парканом, що свідчить про самозахоплення частини його земельної ділянки та унеможливлює доступ до цієї частини земельної ділянки. За таких обставин, позивач звернувся до суду з вказаним позовом, вважаючи що відповідачем порушуються його право власності щодо земельної ділянки.

Відповідачем подано до суду відзив, згідно якого повністю заперечили проти задоволення позову, зазначили про незаконність вимог позивача, вказували на законність оформлення прав на свою земельну ділянку та нежилі приміщення, які там знаходились, звертали увагу на те, що оскільки кадастровий номер земельної ділянки відповідача був присвоєний 13.04.2010 року, а позивача лише - 04.07.2012 року, то вказував що саме його межі земельної ділянки є первинними, крім того вказав, що позивачем не погоджувались межі земельної ділянки із суміжними власниками (користувачами) при виготовленні свого кадастрового плану земельної ділянки.

У судове засідання позивач та представник позивача не з`явились, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримали та просили задовольнити.

У судове засідання відповідач та представник відповідача не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, заперечували проти задоволення позову та просили відмовити.

У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Суд, з`ясувавши дійсні обставини та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 28595889 від 24.10.2014 року вбачається, що ОСОБА_1 є власником 1/2 частини земельної ділянки за адресою Київська обл., Києво-Святошинський р-н, сщ/рада Чабанівська, кадастровий номер :04:002:0150, дата державної реєстрації земельної ділянки 05.09.2012 року.

Згідно Кадастрового плану земельної ділянки площею 0,0308 га вказано як власника землі, землекористувача ОСОБА_1 .

Згідно державного акту на право постійного користування землею ІІІ-КВ № 018703 від 21.02.2001 року ПП ОСОБА_2 на підставі рішення виконкому Чабанівської селищної Ради народних депутатів Києво-Святошинського району Київської області від 14.12.2000 року № 259 надано у постійне користування земельну ділянку площею 0,15 га для учбово-тренувального комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Згідно Кадастрового плану земельної ділянки площею 0,15 га вказано як землекористувача ФОП ОСОБА_2 ..

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.11.2004 року ПП ОСОБА_2 є власником нежилих будівель за адресою АДРЕСА_1 , що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 12914949 від 15.12.2006 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 16874055 від 28.01.2014 року.

03.12.2009 року було складено Акт про встановлення на місцевості меж земельної ділянки та передачі на зберігання межових знаків власнику земельної ділянки щодо земельної ділянки для учбово-тренувального комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яка розташована в АДРЕСА_2 .

13.04.2010 року земельній ділянці площею 0,15 га за адресою АДРЕСА_2 присвоєно кадастровий номер :04:002:0015, що підтверджується витягом з державного реєстру земель про присвоєння кадастрового номера земельній ділянці № 52 від 13.04.2010 року, що також підтверджується реєстраційною карткою земельної ділянки серія АБЖ № 509349 від 13.04.2010 року.

29.12.2012 року за адресою АДРЕСА_2 було складено Акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства у присутності ФОП ОСОБА_2 , згідно якого вказано, що ОСОБА_2 використовує земельну ділянку на підставі державного акту на прав постійного користування ІІІ-КВ № 018703 виданий Чабанівською с.р. 14.12.2000 року на підставі рішення Чабанівської с.р. № 259, цільове призначення під розміщення УГК «Ягуар».

15.10.2019 року було складено Акт № 855-ДК/864/АП/09/01-19 перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельної ділянки, вказано, що відомості про межі земельних ділянок з кадастровими номерами :04:002:0015 та :04:002:0150, які наявні в Поземельних книгах в державному земельному кадастрі не відповідають каталогам координат поворотних точок з документацій із землеустрою.

Згідно ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У відповідності до п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За ст. 15 Цивільного кодексу України Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

За ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

За ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

В ст. 321 Цивільного кодексу України вказано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 91 Земельного кодексу України власники земельних ділянок зобов`язані: а) забезпечувати використання їх за цільовим призначенням; б) додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; в) своєчасно сплачувати земельний податок; г) не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; ґ) підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі; д) своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом; е) дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; є) зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем; ж) за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф.

Законом можуть бути встановлені інші обов`язки власників земельних ділянок.

Згідно ст. 103 Земельного кодексу України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Згідно ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно ст. 158 Земельного кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

В даній справі суд відзначає, що позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами факту порушення прав та інтересів позивача, що полягало у самовільному зайнятті відповідачем частини земельної ділянки, яка належить позивачу, не доведено факту невідповідності розміру та площі земельних ділянок відповідно до наявних державних актів, не доведено накладання однієї земельної ділянки на іншу згідно документів та хронології отримання відповідних прав на земельні ділянки, які належать позивачу та відповідачу, оскільки позивач не заявляв клопотання про проведення судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи по даній справі, що в свою чергу свідчить про недоведеність позовних вимог і є підставою для відмови в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно вимог ст. 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до вимог ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин суд відмовляє у задоволенні позову.

Щодо витрат на правову допомогу адвоката, то суд зазначає, що:

Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу.

Згідно ст. 137 ЦПК України передбачено, що: За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

5. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

4. Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат:

1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Вказана правова позиція висловлена в Додатковій Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року по справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 (№ рішення в реєстрі 87951334)

Згідно Договору № 12-08/19 від 12.08.2019 року про надання правничої допомоги Адвокатське бюро «Кочмарьової Тетяни» надає правову допомогу ОСОБА_2 .

Згідно Додаткової угоди № 3 від 01.10.2019 року сторони погодили між собою послуги, які будуть надаватись у справі № 369/16583/18, вартість цих послуг.

В Розрахунку витрат на професійну правничу допомогу від 23.09.2020 року за Договором про надання правничої допомоги № 12-08/19 від 12.08.2019 року у справі № 369/16583/18 вказано про перелік послуг, які були надані адвокатом, кількість годин, витраченої адвокатом на надання кожної послуги, вартість години роботи адвоката, та сума наданих послуг, що в загальному розмірі складає 9000,00 грн.

Згідно Квитанції № 0718345 від 11.10.2019 року та Квитанції № 0718346 від 22.09.2020 року оплачена вартість послуг адвоката в розмірі 9000,00 грн.

Зважаючи на вищевикладене, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України, суд дійшов висновку, що з позивача підлягає стягненню на користь відповідача витрати на професійної правничу допомогу у розмірі 9000,00 грн.

При цьому суд зазначає, що Позивач не надавав до суду заяв (клопотань) про зменшення розміру таких витрат у відповідності до ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 316, 317, 321, 328, 386, 391 Цивільного кодексу України, ст.ст. 91, 103, 125, 152, 158 Земельного кодексу України,справа «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04), рішення ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії», ст.ст. 77, 80, 81, 141, 259, 263, 264, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9000,00 грн. (дев`ять тисяч гривень 00 копійок)

Інформація про позивача: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_3 .

Інформація про відповідача: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_4 .

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Ковальчук Л.М.