РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 грудня 2020 року Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Бородіної Н.М.,
за участю секретаря Кострової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 3-я особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Тимофєєва Олена Василівна про визнання правочину недійсним,-
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся у суд з позовом до відповідачів, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 3-я особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Тимофєєва О.В. про визнання спадкового договору, укладеного 05.02.2010р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , недійсним на підставі ч.1 ст. 225 ЦК України
В обґрунтування поданого позову, зазначає, що ОСОБА_4 є його матір`ю та матір`ю відповідача ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. В шестимісячний термін він звернувся до нотаріуса, із заявою про прийняття спадщини, після смерті, після чого дізнався, що 05.02.2010р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , який є ОСОБА_5 , укладений спадковий договір. За умовами спадкого договору в разі смерті ОСОБА_4 до ОСОБА_2 переходить право власності на Ѕ частину житлового будинку із надвірними будівлями по АДРЕСА_1 . Вказаним спадковим договором фактично він був позбавлений як спадкоємець першої черги на спадщину та єдине житло. На момент підписання спадкого договору матері було 81 рік, вона мала чисельні захворювання , зокрема серцево-судинної системи. Також мати важко перенесла смерть свого чоловіка у 2002році та його захворювання, у неї були головні болі, запаморочення. В 2002-2003р. мати була поставлена на диспансерний облік у ПНД-3 та з 2001р. по 2010рік періодично проходила лікування у третій міській психіатричній лікарні, у зв`язку із депресивним психічним розладом. Тобто на час укладання спадкового договору мати знаходилась в стані, коли не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. ЇЇ волевиявлення не відповідало її внутрішній волі, що відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України є підставою для визнаннч спадкового договору недійним.
Відповідач ОСОБА_2 , у поданому відзиві та його представник у судовому засіданні проти заявлених вимог заперечував. Відповідач у відзиві зазначив, що рішення про укладання спадкового договору ОСОБА_4 прийняла свідомо, будь-яких проявів неадекватної або нестандартної поведінки з її боку, які б вказували на наявінсть психічних розладів не спостерігалось.
Відповідач ОСОБА_3 , у поданому 16.12.2019р. клопотанні зазначила, що позовні вимоги не визнає, просить справу розглядати за її відсутністю.
Третя особа приватний нотаріус ХМНО Тимофеєва О.В. в судове засідання не з"явилась, повідомлялась належним чином.
Дана справа надійшла до суду за підсудністю із Московського районного суду м.Харкова.
Ухвалами суду було відкрито провадження у справі, витребувані докази., справа призначена до судового розгляду.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, показання свідків, експертів, дослідивши матеріали даної справи, вважає за необхідне в задоволені позову відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що житловий будинок з надвірними будівлями, розташований в АДРЕСА_1 належав на праві власності наступним особам:

- Ѕ частина ОСОБА_4 , відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті свого чоловіка ОСОБА_6 , виданого 8 ХДНК 17 вересня 2002 року, р.№ 7-634;

- ј частина ОСОБА_7 , відповідно до свідоцтва про право на спадщину, виданого 27 червня 1990 року 8 ХДНК, р.№ 1-5191;

- 1/4 частина ОСОБА_8 відповідно до свідоцтва про право на спадщину, виданого 27 Червня 1990 р. 8 ХДНК, р.1-5191.

ОСОБА_9 , в подальшому було перейменовано на Ново-Віринську

ОСОБА_4 є матір`ю позивача та відповідача ОСОБА_3 , а також бабусею відповідача ОСОБА_2 , що підтверджується матеріалами справи, сторонами не оспорюється та визнається.

05.02.2010р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений спадковий договір, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тимофєєвою О.В. Відповідно до зазначеного спадкового договору ОСОБА_2 , як набувач, зобовязується виконувати передбачені в договорі розпорядження ОСОБА_4 , як відчужувача і в разі його смерті набуває право власності на належне відчужувачу майно, яке складається із Ѕ частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .

За п.9 договору на ОСОБА_2 за життя ОСОБА_4 покладені певні обов`язки.

У разі смерті ОСОБА_4 ОСОБА_2 зобов`язаний, в тому числі сплатити одноразово протягом одного календарного року з дати смерті ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 29922 грн. її спадкоємцеві синові ОСОБА_1 .

Договір підписаний сторонами та посвідчений нотаріусом.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , внаслідок хронічної серцевої недостатності, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть та довідкою про причини смерті , видані КП «Харківська міська поліклініка №6» . На момент смерті ОСОБА_4 була зареєстрована в АДРЕСА_1 , однак фактично проживала разом із своєю дочкою ОСОБА_3 , що підтверджується сторонами та допитами під час судового розгляду свідками ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ..

Після смерті ОСОБА_4 відповідач ОСОБА_2 зареєстрував право власності на Ѕ частини житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 .

Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до п. 2 ч.1 ст. 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року (стаття 89 ЦПК України).

Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях ( частина 6 статті 81 ЦПК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання

правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року у справі №6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі №6-131цс14, Верховного суду від 11 листопада 2019р. у справі №496/4851/14-ц. Такі правові висновки є незмінними.

У даній справі за клопотанням сторін було призначено та проведено три експертизи.

Згідно із висновком судово-психіатричної експертизи №232 від 20.03.2017р., проведеної комісією лікарів судово-психіатричних експертиз КЗОЗ «Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня №3» Кіпоренко Г.І. за представленими даними у період часу, якому відповідає підписання спадково договору 05.02.2010р. хронічного, стійкого психічного розладу, що позбавляє можливість усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не виявляла.

ОСОБА_4 на момент підписання спадкового договору 05.02.2010р. була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними .

Під час проведення зазначеної експертизи лікарями вивчалась, в тому числі медична документація відповідно до якої у ОСОБА_4 була наявна гіпертонічна хвороба, ішемічна хвороба серця, церебральний атеросклероз, діенцефалопатія (ДЕП), захворювання шлунково-кишкового тракту.

До 22.09.2003 р ОСОБА_4 в поле зору психіатрів по психічних розладів не потрапляла.

Звернення її за психіатричною медичною допомогою 22.09.03 р. було обумовлено зміною настрою в бік зниження, безсонням, роздратованістю після психотравмуючої ситуації.

З 30.09.03 р по 31.10.03 р ОСОБА_4 вперше знаходилась на стаціонарному лікуванні в психіатричній лікарні, тоді описувалися афективні порушення , відзначалося зниження загальної активності, психотичної симптоматики, інтелектуально-мнестичного зниження не вказувалося. Виписана з лікарні 31.10.03 р з діагнозом: Тривожний розлад органічного генезу в церебрального атеросклерозу 2 + 3 ст. з вестибуло-атактичним синдромом.

З 22.01.04 р по 24.02.04 р ОСОБА_4 знову перебувала на лікуванні псих. стаціонарі ХОКПБ № 3 після чергової психотравми. Описані прояви депресивного стану, є вказівки на порушення сприйняття, опису якого в медкарті немає, на зниження критики, скарги на зниження пам`яті. Після лікування виписана 24.02.04 р з лікарні з діагнозом: Церебральний атеросклероз, тривожно-депресивний і іпохондричним синдромом і грубим інтелектуально- мнестичним зниженням. У текстах медкарти за цей період викладені її адекватні скарги з боку здоров`я, зниження настрою і активності. Марення, галюцинацій, грубого інтелектуально-мнестического зниження, слабоумства не описано.

З 20.05.08 р по 29.05.08 р ОСОБА_4 перебувала у відділенні серцевосудинної хірургії з приводу гострої серцевої патології (АВ блокади), 20.05.08р. їй була проведена операція: ендокардіальна імплантація електрокардіостимулятора. У відділенні вона була консультувала психіатром. Діагноз: Тривожно-депресивний синдром. При виписці з відділення їй рекомендовано спостереження кардіолога та психіатра.

За наданими даними ОСОБА_4 після 24.02.2004 в психіатричні установи не потрапляла.

У досить регулярних записах її оглядів з 26.02.10 р в представленої медкарті без номера з ХГП № 6 психотичної симптоматики, недоумства, безглуздої поведінки , висловлювань не описано, викладені адекватні її захворюванням скарги з боку здоров`я, лише 02.09.13 р, коли її стан оцінено, як тяжкий, зазначено, що вона недоступна продуктивному контакту.

З 12.05.15 р спостерігається погіршення її загального стану, а 08.06.2015р. констатована її смерть, причиною якої її вказана хронічна серцево- судинна патологія.

З 26.02.10 р їй встановлювався діагноз: Хронічний порушення: мозкового кровообігу (ХНМК). Церебральний атеросклероз. Ішемічна хвороба про Атеросклеротичний кардіосклероз. Хронічний гастрит, коліт.

Рекомендацій про необхідність надання їй психіатричної меддопомоги після 2008 г. не вказано.

За висновком комісії лікарів Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи ; 261-КЕ/2017/пп від 10.07.2017р. ОСОБА_4 , 1929 р.н., в 2003-2004 p.p. було діагностовано наступних хронічні захворювання: тривожний розлад особистості органічного генезу на тлі церебрального атеросклерозу з грубим інтелектуально-мнестичним зниженням; дисциркуляторна енцефалопатія 2-3 ст., з вестибуло-атактичним синдромом, F 06.4; ішемічна хвороба серця, 2 функціональний клас; атеросклеротичний кардіосклероз, недостатність кровообігу II А, які прогресували в своїй клінічній течії та із часом сприяли погіршенню її стану, зокрема пам`яті, розумової та інтелектуальної діяльності. Зазначене вище свідчить про наявність у хворій вже на той час деменції (недоумства), яка звичайно проявляється порушенням ряду вищих функцій кори головного мозку: пам`яті, орієнтування, мислення, розуміння, здатність до навчання і суджень, що об`єднуються в загальне зниження інтелекту і рівня раніше отриманих знань, аж до втрати елементарних навичок і здатності до самообслуговування.

Безумовне прогресування хронічних захворювань у ОСОБА_4 за період з 2004р. до 2010р. із погіршенням її загального стану, дозволяє експертній комісії висловити сумнівів відносно можливості хворої усвідомлювати свої дії і керувати ними на момент складання спадкового договору 05.02.2010р.

При проведені експертизи ХОБСМЕ, експертам були надані медичні документи ОСОБА_4 такі ж , які і при проведення експертизи КХОЗ «Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня №3».

Суд, зазначає, що експертами ХОБСМЕ не було надано чіткої відповіді на поставлено судом питання чи могла ОСОБА_4 на момент підписання спадкового договору усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а комісією експертів висунуті лише сумніви з цього приводу. Допит у суді експерта ОСОБА_13 , усунити вказані сумніви не зміг.

За висновком судово-психіатричної експертизи №19 від 21.05.2020р. проведеної комісією експертів судово-психіатричної експертизи за участю експерта судово-психологічної експертизи КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» - Кіпоренко Г.І. на момент складання та підписання спадкового договору 05.02.2010р. на будь-який психічний розлад не страждала. За своїм психічним станом на той час могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Під час судового розгляду був допитаний член комісії експерт ОСОБА_14 , яка підтвердила висновки експертизи, при цьому зазначила, що при проведення експертизи №19 від 21.05.2020р. комісією вивчались усі надані судом матеріали справи, в тому числі медичні документи та враховувались при проведені експертизи. Зазначення на титульному листі експертизи, що вона є первинна, а не повторна, як зазначено в ухвалі суду, на висновки зроблені комісією не впливає. ОСОБА_4 на момент складання та підписання спадкового договору 05.02.2010р. на будь-який психічний розлад не страждала, за своїм психічним станом на той час могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. Наявність у ОСОБА_4 встановленого у 2004р. діагнозу - церебральний атеросклероз, тривожно-депресивний і іпохондричним синдромом і грубим інтелектуально- мнестичним зниженням; за у 2004р. діагнозу - тривожно-депресивний синдром, не свідчить про наявність у неї 05.02.2010р. хронічного психічного захворювання або слабоумства. При проведені експертизи був залучений психолог, однак до нього питань в ухвалі суду не було.

Також був допитаний член комісії експерт- психолог ОСОБА_15 , який зазначив, що до нього питань в ухвалі суду не було, усі питання відносіться до компетенції психіатрів, внаслідок чого його дослідження в експертизі відсутнє. Психологія не встановлює діагнози. При цьому експерт має право експертної ініціативи - викладення експертом виявлених у ході проведення експертизи відомостей, які можуть мати значення для цивільної з приводу яких йому не були поставлені питання, однак зазначених обставин для її застосування не було.

Тобто дві експертні комісії , які проведені експертами судово-психіатричної експертизи різних установ зазначили, що у ОСОБА_4 на момент складання та підписання спадкового договору 05.02.2010р. був відсутній будь-який психічний розлад. За своїм психічним станом на той час могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

У судовому засіданні представник позивача постійно посилався на ненадання відповіді експертами на психологічні питання. Разом з тим, під час допиту експертів було встановлено, що здатність особи усвідомлювати свої дії та керувати ними, входить до кола повноважень експертів психіатрів.

За п.6.4 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень основним завданням психологічної експертизи є визначення у підекспертної особи:

індивідуально-психологічних особливостей, рис характеру, провідних якостей особистості; мотивотвірних чинників психічного життя і поведінки;

емоційних реакцій та станів;

закономірностей перебігу психічних процесів, рівня їхнього розвитку та індивідуальних її властивостей.

Позивач у позові як підставу для визнання спадкового договору недійним посилається саме на те, що ОСОБА_4 не мала дійсної вільної волі та розумінні своїх дій, не могла у повній мірі свідомо керувати своїми діями і передбачати наслідки, при підписанні спадкового договору.

Під час судового розгляду судом були допитані у якості свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які проживають в одному під`їзді із ОСОБА_3 по АДРЕСА_2 ), які вони зазначили, що після смерті чоловіка ОСОБА_4 , вона важко це переживала і її дочка ОСОБА_3 забрала ОСОБА_4 до себе у кв. ІНФОРМАЦІЯ_3 . Проживала ОСОБА_4 із дочкою десь 10 років . Вони бачили як ОСОБА_16 гуляла у дворі, сиділа на лавці, вони з нею спілкувались і ніякої неадекватної поведінки не помічали, вона їх завжди впізнавала. ОСОБА_17 померла, за рік півтора вона перестала виходити у двір, вони бачили що до неї ходив лікар.

Допитаний у якості свідка ОСОБА_18 , який у товариських відносинах із ОСОБА_1 , також знав його батьків, які проживали по АДРЕСА_1 . За життя батьків вони хотіли щоб квартири де мешкає їх дочка ОСОБА_3 їй залишиться, а будинок по АДРЕСА_1 залишиться їх сину ОСОБА_1 . Спочатку помер батько і матір ОСОБА_16 з цього приводу переживала, навіть лікувалась в інституті на території лікарні №15. Він разом із ОСОБА_1 відвідував ОСОБА_19 , у останньої з пам`яттю було погано. Останній раз бачив ОСОБА_4 приблизно 6-7 років назад (точно не пам`ятає). Десять років тому назад було день народження ОСОБА_20 і ОСОБА_16 була на ньому і виглядала здорова. ОСОБА_1 на теперішній час проживає разом із дружиною, сином та невісткою по АДРЕСА_3 , одружений близько 25 років.

Тобто, жоден свідок не зазначив, що на момент підписання спадкового договору 05.02.2010р. у ОСОБА_4 була поведінка яка свідчила, що вона не може усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Також суду надана завірена нотаріусом 14.12.2015р. заява від ОСОБА_21 , який надає пояснення стосовно стану здоров`я своєї тітки ОСОБА_4 , однак зазначена заява є недопустимим доказом, оскільки не є показаннями свідка, вказана особа не попереджалась про кримінальну відповідальність, безпосередньо суду покази не надавала та сторони не мали змоги поставити вказаній особі питання, тобто не мали можливості його допитати.

Надана представником позивача у судовому засіданні 28.12.2020р. копія висновку фахівця у галузі судово-психологічної експертизи ОСОБА_22 , судом не береться до уваги, оскільки докази подаються суду разом із позовом, тоді як вказаний доказ поданий через п`ять років після подання позову, при цьому ні позивачем , ні його представником не обґрунтовано неможливість подання доказу у вказаний строк з причин, що незалежали від позивача, що узгоджується із положенням ч.1 , ч.8 ст. 83 ЦПК України.

Таким чином, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 на час укладення оспорюваного спадковго договору мала абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Також, суд зазначає, що спадковий договір укладений не між сторонніми особами, а між бабусею та онуком ОСОБА_2 . Померла ОСОБА_4 з 2003року проживала разом із дочкою ОСОБА_3 , яка є матір`ю ОСОБА_2 , у спадковому договір обумовлена сплата позивачу, як сину ОСОБА_4 , коштів.

При цьому, оспорюваний спадковий договір посвідчений нотаріусом, який за положеннями ст.44 ЗУ «Про нотаріат» (в редакції на час укладання договору) під час посвідчення правочину визначає обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь, встановлює дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Вказане свідчить про наявність у померлої ОСОБА_4 дійсної волі на укладання та підписання спадкового договору та доказів протилежного позивачем не надано.

З урахуванням викладеного за недоведеністю заявлених позовних вимог з підстав зазначених позивачем у позові, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 43, 77, 78, 80, 81, 83, 258, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

вирішив :

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 3-я особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Тимофєєва Олена Василівна про визнання правочину недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається через Київський районний суд м. Харкова.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення виготовлений 31.12.2020р.

Суддя Н.М. Бородіна