Справа № 539/3686/20
Провадження № 2-о/539/107/2020
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 листопада 2020 року м. Лубни
Лубенський міськрайонний суд Полтавської області у складі:
головуючого судді - Алтухової О.С.,
за участю секретаря Яценко Л.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Лубенського міськрайонного суду у порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи Лубенський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м.Суми), Виконавчий комітет Лубенської міської ради Полтавської області, про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території,
ВСТАНОВИВ:
Заявник ОСОБА_1 звернулася в суд з заявою про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території.
В заяві вказала, що її батьком є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер (трагічно загинув) ІНФОРМАЦІЯ_2 в м.Сімферополь АРК, на території тимчасово непідконтрольній владі держави Україна, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 виданого 04 січня 2020 року Керченським міським відділом РАЦС МЮ Республіки Крим РФ.
Свідоцтво про смерть ОСОБА_2 не вважається дійсним на території України.
Встановлення факту смерті особи їй необхідно для переоформлення договору найму на користування квартирою АДРЕСА_1 , основним квартиронаймачем якої був її батько.
Враховуючи вищевикладене, заявник просила суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме що громадянин України ОСОБА_2 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в м.Лубнах, Полтавської області, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в м.Сімферополь Автономної Республіки Крим.
В судове засідання заявник ОСОБА_1 та її представник адвокат Коряк А.В. не з`явилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності. Заявлені вимоги просять задовольнити.
Представники заінтересованих осіб в судове засідання не з`явилися, надано заяви про розгляд справи без їх участі.
Відповідно до ч. 2 ст. 317 ЦПК України, справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.
Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню.
Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 виданого 19 квітня 1994 року Відділом РАЦС м.Лубни, Полтавської області, ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася ОСОБА_1 , батьком якої записаний ОСОБА_2 .
Згідно свідоцтва про смерть НОМЕР_1 виданого 04 січня 2020 року Керченським міським відділом РАЦС МЮ Республіки Крим, ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_2 в м.Сімферополь, АРК, актовий запис № 505.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.
Ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.
Згідно п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.
Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».
Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).
Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.
На підставі викладеного, а також враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, суд приходить до висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 та встановлення факту смерті ОСОБА_2 , 1972 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , що надасть можливість отримати свідоцтво про смерть, видане відповідним державним органом України, тобто такого, що має юридичне значення.
Керуючись ст.ст. 13, 81, 247, 259, 263-265, 268, 293, 315, 317 ЦПК України, суд,
ВИРІШИВ:
Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території - задовольнити.
Встановити факт смерті, а саме що громадянин України ОСОБА_2 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в м.Лубнах, Полтавської області, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в м.Сімферополь Автономної Республіки Крим.
Рішення підлягає негайному виконанню, відповідно до ч. 4 ст. 317 ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, безпосередньо до Полтавського апеляційного суду або через Лубенський міськрайонний суд Полтавської області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст.265 ЦПК України:

- заявник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП - НОМЕР_3 , адреса проживанн/реєстрації: АДРЕСА_2 ;

- заінтересована особа: Лубенський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м.Суми), адреса місця знаходження: м. Лубни, вул. Гагаріна, 20, ;

- заінтересована особа: Виконавчий комітет Лубенської міської ради Полтавської області, місце знаходження: Полтавська область, м.Лубни, вул. Я.Мудрого, 33.

Повне судове рішення складено та підписано 04 листопада 2020 року.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду О.С. Алтухова