Провадження № 2/752/2428/20
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

30 січня 2020 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Хоменко В.С.

при секретарі Павлюх П.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто», третя особа, що не заявляє самостійних вимог, Головне управління Держспоживслужби в Київській області (Управління захисту споживачів) про захист прав споживача та повернення коштів, -

в с т а н о в и в:

у липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ТОВ «Авто Просто» безпідставно набуте майно, а саме: сплачені в якості оплати винагороди та авансових внесків грошові кошти за договором № 802015 від 23.03.2019 року, перший платіж у розмірі 17 101,00 грн. та подальші платежі з 23.03.2019 року до 11.05.2019 року, всього коштів - 22 107,48 грн.; у відшкодування моральної шкоди - 10 000,00 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 14 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 зазначив, що 23.03.2019 року між ним та ТОВ «Авто Просто» було укладено Договір № 802015, предметом якого є надання Учаснику фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, спрямованих на придбання автомобіля, за рахунок об`єднання грошових коштів учасників через систему «Автофонд». Сторонами підписано сам договір та два додатки до нього, які є його невід`ємними частинами.

Метою підписання договору про адміністрування № 802015 від 23.03.2019 року було отримання автомобіля марки Chery Tiggo, вартість якого складає 356 268,00 грн.

Зазначив, що умови договору є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. В договорі адміністрування № 802015 від 23.03.2019 року містить нечіткі та двозначні положення, не містить гарантій отримання автомобіля навіть за повної оплати.

Крім того, після підписання договору йому надали рахунок для оплати першого внеску в сумі 17 101,00 грн., яку він сплатив. В подальшому, 11.05.2019 року ним внесено ще внесок в сумі 5 006,48 грн., проте, факт сплати ним вказаних сумне потягнув за собою жодних юридичних наслідків, тобто, реальних дій відповідача, спрямованих на виконання будь-яких обов`язків, забезпечених цією оплатою.

Тому, вважає, що при укладенні договору його введено в оману, що є нечесною підприємницькою практикою, що в силу ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює недійсність правочину. Крім цього, сплачуючи перший внесок він вважав, що сплачує частину вартості автомобіля, а не за послугу, пов`язану із включенням до системи «Автофонд» та формування групи.

До того ж, вказав, що внаслідок такої поведінки відповідача йому завдано моральної шкоди, так як він почуває себе ошуканим, він не може нормально відпочивати, постійні переживання спричинили погіршення сну, викликають образу та роздратованість, що впливає й на його родину.

Ухвалою від 30.07.2019 року відкрито провадження у справі з призначенням проведення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі без повідомлення сторін на 11.11.2019 року (а.с. 32-33).

Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили.

Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.

Відповідач у встановлені строки подав відзив на позовну заяву, в якому проти заявленого позову повністю заперечив за його безпідставністю та недоведеністю, просив у його задоволені відмовити в повному обсязі, мотивуючи свою позицію тим, що позивач посилається на вимоги законодавства, що у даному випадку застосування не підлягають, а діяльність самого відповідача ліцензована у встановленому законом порядку та здійснюється відповідно до ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Вказав про те, що позивач добровільно і свідомо погодився на отримання послуги придбання автомобіля учасниками через систему придбання автомобілів у групах, в той час як з боку ТОВ «Авто Просто» відсутні будь-які порушення Закону України «Про захист прав споживачів» (а.с. 37-58).

Третя особа пояснення щодо позову не надала, надала заяву про розгляд справи за відсутності її представника.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що відповідно до розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 19.01.2012 року № 40 ТОВ «Авто Просто» видано свідоцтво ФК № 313 про реєстрацію як фінансової установи (а.с 43).

Згідно розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, № 2239 від 15.09.2015 року ТОВ «Авто Просто» отримало Ліцензію на право господарської діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (а.с. 47).

23.03.2019 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Авто Просто» було укладено Договір № 802015, предметом якого є надання Учаснику фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, спрямованих на придбання автомобіля, за рахунок об`єднання грошових коштів учасників через систему «Автофонд». Договір укладено шляхом підписання Сторонами Договору та Додатку № 1, Додатку № 2, які є невід`ємною частиною Договору. Терміни, що використовуються в Договорі та системі «Автофонд», визначаються в Договорі (а.с. 11-18).

В додатку № 1 до договору зазначено марку автомобіля - «Chery», модель - «Tiggo», поточна ціна, дійсна на день укладення договору, - 356 268,00 грн., винагорода за послуги, пов`язані з включенням договору до системи Автофонд та формування групи, - 4% + ПДВ (17 100,86 грн.), розмір періодичного платежу - 0,8333%, щомісячна винагорода - 0,415% + ПДВ, винагорода за послуги, пов`язані з передачею автомобіля учаснику - 3,00% + ПДВ.

В додатку № 2 до договору зазначено, що учасник, який протягом строку дії договору належним чином та у встановлений строк виконав усі свої зобов`язання зі сплати періодичних платежів разом зі щомісячною винагородою товариства, має право на сплату 50% від розміру щомісячної винагороди у складі кожного сплаченого авансового внеску.

Зміст довідки про ознайомлення учасника групи із внутрішніми правилами підтверджує ознайомлення ОСОБА_1 із Внутрішніми правилами надання фінансової послуги з адміністрування активів для придбання товарів у групах ТОВ «Авто Просто», а терміни, визначення та умови правил йому зрозумілі, про що позивач засвідчив своїм підписом.

06.06.2019 року ОСОБА_1 направив на адресу ТОВ «Авто Просто» лист-вимогу про розірвання договору та повернення безпідставно набутого майна (а.с. 21-22).

Відомості про отримання відповідачем даного листа та надання на нього відповіді відсутні.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені в ст. 203 ЦК України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6)правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Приписами ст. ст. 6, 627 ЦК України встановлено принцип свободи договору, згідно яких сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; водночас у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

За змістом положень ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію повинна містити, зокрема, назву товару, найменування або відтворення знака для товарів і послуг, за якими вони реалізуються; дані про основні властивості продукції, номінальну кількість (масу, об`єм тощо), умови використання; дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції; найменування та місцезнаходження виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача, а також проводить ремонт і технічне обслуговування. Нормативно-правовими актами, в тому числі технічними регламентами, можуть бути встановлені додаткові вимоги до змісту інформації про продукцію.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Частина 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яка визначає ознаки несправедливих умов договорів, що обмежують права споживача, до таких умов відносить, зокрема: надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору, проте, згідно з вимогами ч. 4 ст. 18 цього Закону, вони не застосовуються до операцій із цінними паперами, фінансовими послугами та іншими товарами або послугами, ціна яких залежить від зміни котировок або індексів на біржах чи ставок на фінансових ринках, які не контролюються продавцем.

Згідно зі ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до п. 11-1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах відноситься до фінансових послуг.

За змістом положень ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги надаються суб`єктами господарювання на підставі договору, який повинен містити, зокрема: розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків строк дії договору; порядок зміни і припинення дії договору; права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Отже, системний аналіз вищевказаних вимог законодавства та зміст оспорюваного позивачем правочину дає підстави для висновку, що спірні правовідносини, окрім законодавства про захист прав споживачів, регулюються також нормами Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Аналізуючи укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Авто Просто» договір про адміністрування № 802015 від 23.03.2019 року, суд вважає, що його зміст відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Так, своїми підписами на договорі та додатках до нього позивач засвідчив факт ознайомлення та згоду з умовами договору, які йому зрозумілі та він вважає їх справедливими по відношенню до себе; фінансова послуга, що надається за цим договором, обрана ним самостійно, свідомо, без нав`язування з боку відповідача, що свідчить про безпідставність посилання позивача на його необізнаність про предмет угоди (придбання автомобіля, а не отримання фінансових послуг для придбання товару).

При цьому, суд, знову-таки, також зважує і на ту обставину, що ТОВ «Авто Просто» мало відповідну ліцензію на діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Предметом оспорюваного договору є не купівля-продаж автомобіля, а надання учаснику фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи через систему Автофонд, в зв`язку з чим ТОВ «Авто Просто» не є постачальником автомобіля та не визначає його ціну, а лише надає послуги, спрямовані на його придбання та оплату.

Водночас у договорі визначена поточна ціна транспортного засобу - 356 268,00 грн., яка відповідає розміру фінансового активу на день укладення правочину; марка та модель транспортного засобу зазначені в додатку № 1 до договору, що є цілком достатнім для визначення технічних характеристик автомобіля та відповідає терміну «Товар»; строк дії договору вказано в ст. 5 розділу І договору, а умовами ст. 5 розділу ІІ договору визначено мінімальний та максимальний терміни одержання права на отримання автомобіля.

В статтях 2, 4 розділу І оспорюваного договору встановлено обов`язки фінансової установи та учасника групи й їх порівняльний аналіз не дає підстав вважати більш жорсткими обов`язками позивача, умови договору не призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін. Відповідальність ТОВ «Авто Просто» як сторони правочину передбачена в п. п. 13.1, 13.2 розділу ІІ договору.

Пунктами 2.1, 2.2 розділу ІІ договору визначено, що поточна ціна автомобіля є критерієм-основою для розрахунку розміру періодичних платежів, винагороди товариства та інших платежів, передбачених договором; у разі зміни поточної ціни автомобіля товариство має право змінювати розмір поточних платежів та винагороди, які мають вноситися учасниками групи. Термін «Поточна ціна автомобіля», спосіб та механізм її визначення й можливість зміни були погоджені між сторонами, засвідчені їх підписами й не суперечать Ліцензійним умовам провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 913 від 07.12.216 року та іншим вимогам чинного законодавства.

Щодо посилань позивача на недостовірність та неповноту наданої ТОВ «Авто Просто» інформації про товар, то, як зазначалося вище, позивач був ознайомлений зі змістом договору, особисто та усвідомлено підписав його, умови угоди містять необхідну, доступну та достовірну інформацію про предмет договору та строки його виконання, перед підписанням правочину позивач мав можливість скористатися юридичними послугами, а додатковою гарантією повного усвідомлення учасником своїх прав та обов`язків за договором є положення п. 12.1.5 ст. 12 розділу ІІ договору щодо односторонньої відмови від договору протягом 14 календарних днів без настання будь-яких санкцій та можливістю повернення всієї суми сплачених коштів.

Відтак, з огляду на приписи ст. ст. 15, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та специфіку укладеного між сторонами договору, який є договором про надання фінансової послуги, неможна погодитися з доводами позивача про несправедливість вищевказаних умов договору з адміністрування чи ведення ТОВ «Авто Просто» нечесної підприємницької практики.

Отже, позивачем всупереч вимогам ст. ст. 12, 81 ЦПК України не було доведено належними та допустимими доказами свої вимоги щодо недійсності укладеного з ТОВ «Авто Просто» договору № 802015 від 23.03.2019 року.

Даний висновок суду узгоджується з правовими позиціями, висловленими Верховним Судом у постановах від 28.03.2018 року по справі № 235/1832/16-ц, від 08.06.2018 року по справі № 557/42/17-ц, від 01.08.2018 року по справі № 371/292/17.

Таким чином, враховуючи вищевказані обставини справи, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення на його користь грошових коштів є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Водночас, суд приймає до уваги ту обставину, що грошова сума в розмірі 17 101,00 грн., яку просить позивач стягнути з відповідача - ТОВ «Авто Просто», була сплачена ОСОБА_1 на рахунок ТОВ «АТ СЕРВІС» як оплата винагороди по договору доручення № 802015 від 23.03.2019 року. Матеріали справи не містять даного договору доручення, котрий в силу положень законодавства України, на думку суду, носить самостійний характер, має свій предмет, строки, містить притаманні йому права та обов`язки сторін, їх відповідальність та ін., позивачем останній в розпорядження суду не наданий, вимоги до ТОВ «АТ СЕРВІС» позивачем не пред`явлені.

Відтак, суд позбавлений можливості перевірити договір доручення на дотримання під час його укладення вимог ст. 203 ЦК України, інших вимог чинного законодавства.

Щодо відшкодування моральної шкоди, то суд надходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст. 12 та 81 ЦПК України.

Позивач посилається на те, що протиправна поведінка відповідача призвела до того, що він почуває себе ошуканим, не може нормально відпочивати, постійні переживання спричинили погіршення сну, викликають образу та роздратованість, що впливає й на його родину, чим заподіяно йому моральну шкоду, розмір якої ним оцінено в 10 000,00 грн.

Вважає, що саме ці кошти має відшкодувати йому відповідач як компенсацію заподіяної ним йому моральної шкоди.

Разом з тим, вимога щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн. не містить жодного обґрунтування в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України як щодо наявності такої шкоди, так і щодо саме такого розміру завданої моральної шкоди.

Тому, позов і в цій частині задоволенню не підлягає.

Оскільки позивач при подачі заяви до суду був звільнений від сплати судового збору, спір вирішений не на його користь, то у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України судові витрати з розгляду даної справи слід віднести за рахунок держави.

Також, у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України підлягає вирішенню питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 5, 10-13, 77-80, 89, 258, 259, 263-265, 268, 274-279, 352, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто», третя особа, що не заявляє самостійних вимог, Головне управління Держспоживслужби в Київській області (Управління захисту споживачів) про захист прав споживача та повернення коштів - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.С. Хоменко