ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 676/2065/18
Провадження № 22-ц/4820/1737/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Купельського А.В., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивачів ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

його представника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом позбавлення права користування житлом за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 18 вересня 2018 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2018 року ОСОБА_1 і ОСОБА_5 звернулися до суду з уточненим у подальшому позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом позбавлення права користування житлом.

ОСОБА_1 і ОСОБА_5 зазначили, що внаслідок смерті їх батька, ОСОБА_6 , на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 2 серпня 2011 року (реєстраційні №3-400 і №3-402) позивачі є власниками житлового будинку по АДРЕСА_1 . З 9 грудня 1970 року в будинку проживає та зареєстрований їх дядько, ОСОБА_3 , який належав ще до членів сім`ї свого батька, ОСОБА_7 . Після того, як 23 вересня 2010 року ОСОБА_7 подарував ОСОБА_6 житловий будинок відповідач втратив право користування ним. Наразі ОСОБА_3 відмовляється звільнити будинок і знятися з реєстрації, внаслідок чого позивачі позбавлені можливості користуватися своїм майном.

За таких обставин ОСОБА_1 і ОСОБА_5 просили суд усунути перешкоди у користуванні житловим будинком по АДРЕСА_1 , шляхом позбавлення ОСОБА_3 права на житло у ньому.

Судові рішення у справі та їх короткий зміст

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 18 вересня 2018 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 21 січня 2019 року, позов задоволено.

Усунено перешкоди ОСОБА_1 і ОСОБА_5 у користуванні житловим будинком з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування цим будинком.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 і ОСОБА_5 судові витрати у розмірі 11 430 грн 80 коп.

Постановою Верховного Суду від 16 вересня 2020 року постанову Хмельницького апеляційного суду від 21 січня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції керувався тим, що право ОСОБА_3 на користування житловим будинком є похідним від права колишнього власника житла, ОСОБА_7 , тому після укладення 23 вересня 2010 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_6 договору дарування право відповідача на житловий будинок припинилося. Оскільки ОСОБА_3 не є членом сім`ї ОСОБА_1 і ОСОБА_5 , то його проживання та реєстрація у спірному будинку перешкоджає позивачам у повній мірі розпоряджатися та користуватися своїм майном.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 проживав у спірному будинку від дня народження як член сім`ї своїх батьків, а припинення сімейних відносин із власником будинку не позбавляє його права користування займаним приміщенням. Суд першої інстанції не врахував цих обставин, не застосував норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, та дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позову.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_1 і ОСОБА_5 подали відзив на апеляційну скаргу, в якому просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, вказуючи на його законність та обґрунтованість.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

Суд першої інстанції встановив обставини справи повно та правильно, проте висновки з установлених обставин зроблено ним неправильно.

Також суд не застосував закон (ст. 8, ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція), ст.ст. 3, 311, 405 ЦК України, ст.ст. 9, 109, 156 ЖК Української РСР), який підлягав застосуванню, неправильно витлумачив норми ст. 391 ЦК України та не дотримався приписів ст. 10 ЦПК України.

У зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Також суд апеляційної інстанції має змінити розподіл судових витрат.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

ОСОБА_7 є батьком ОСОБА_3 і ОСОБА_6 , а ОСОБА_1 і ОСОБА_5 дітьми ОСОБА_6 .

На підставі договору про право забудови від 12 серпня 1958 року, посвідченого Кам`янець-Подільською державною нотаріальною конторою (реєстраційний номер 2519), ОСОБА_7 на праві власності належав житловий будинок по АДРЕСА_1 .

З 18 листопада 1967 року ОСОБА_3 проживав і був зареєстрований у вказаному будинку як член сім`ї власника житла.

За договором дарування від 23 вересня 2010 року, посвідченим приватним нотаріусом Кам`янець-Подільського міського нотаріального округу Біллером М.Ю. (реєстраційний номер 792), ОСОБА_7 подарував ОСОБА_6 житловий будинок по АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

Внаслідок смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на спірний будинок, який успадкували ОСОБА_1 і ОСОБА_5 в рівних частках.

Застосовані норми та джерела права

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Положення цього конституційного принципу кореспондуються із нормами статті 319 ЦК України, згідно яких власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

За змістом ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Із положень ч. 1 ст. 383 ЦК України слідує, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

В силу ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР д о членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Як передбачено ч.ч. 1, 4 ст. 156 ЖК Української РСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Схожі за змістом приписи містяться у ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Аналогічні положення закріплені у ч. 4 ст. 311 ЦК України.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Одними з засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі Суд) як джерело права.

Як передбачено ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В силу ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з рішенням Суду від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden, заяви №№7151/75, 7152/75) положення статті 1 Першого протоколу Конвенції містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

Будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

У своїй діяльності Суд керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення Суду від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України» (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

У справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява №31107/96, рішення від 25 березня 1999 року, п. 54) Суд вказав на те, що концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному праві. Як і матеріальні речі, певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть розглядатися як «майнові права», а відтак і як «майно» за змістом цього положення.

Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Як зазначив Суд у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine, заява №30856/03, п.п. 40, 41 рішення від 2 грудня 2010 року) згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

У п. 44 вказаного рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine, заява №30856/03) Суд зауважив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпоряджання майном. Таке право є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом.

Власник (титульний володілець) може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Таке право забезпечується йому за допомогою негаторного позову.

До негаторних позовів віднесені позадоговірні вимоги власників, які володіють річчю, до третіх осіб про усунення перешкод у здійсненні правомочностей користування та розпоряджання майном.

Суб`єктивне право фізичної особи на житло це можливість людини і громадянина мати житло у власності чи одержати його за договором найму з державного чи громадського фонду, користуватися житлом та вимагати від інших осіб або держави забезпечення реалізації цього права.

Однією з гарантій реалізація права фізичної особи на житло є законодавче закріплення недоторканості та неможливості протиправного позбавлення житла. Фізична особа не може бути позбавлена займаного жилого приміщення або обмежена у праві користування лише на підставі чинного закону і за рішенням компетентного суду.

Дії учасників цивільних відносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно принципів застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, викладених у вищевказаних рішеннях Суду, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві.

Вимога про позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири (житлового будинку), у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи, а законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження №14-298цс19), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 набув права користування житловим будинком по АДРЕСА_1 , як член сім`ї свого батька, ОСОБА_7 , тобто згідно з законом.

Більше п`ятдесяти років ОСОБА_3 користується спірним приміщенням, за вказаної адресою зареєстровано його місце проживання, він є непрацездатною особою (пенсіонером за віком) і не має іншого житла. У разі виселення ОСОБА_3 з спірного житлового будинку він втратить право на користування житлом і стане безхатченком.

Отже, виселення ОСОБА_3 з житлового будинку по АДРЕСА_1 , призведе до непропорційного втручання у його право на повагу до приватного життя та право на житло, не є виправданим і покладає надмірний тягар на відповідача.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку, що заявлений ОСОБА_1 і ОСОБА_5 позов про усунення перешкод у користуванні житловим будинком є обґрунтованим.

Доводи ОСОБА_1 і ОСОБА_5 щодо припинення права ОСОБА_3 на житло та наявність підстав для його виселення з спірного будинку, не відповідають закону та фактичним обставинам справи.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

Не врахувавши вказаних обставин і норм чинного законодавства, суд першої інстанції помилково виходив з того, що позов ОСОБА_1 і ОСОБА_5 є обґрунтованим, а тому ухвалене ним рішення не може залишатися в силі.

В позові ОСОБА_1 і ОСОБА_5 слід відмовити.

Щодо судових витрат

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Із положень ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України слідує, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в позові ОСОБА_1 і ОСОБА_5 відмовлено, то понесені ними судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Разом із тим, з ОСОБА_1 і ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 слід присудити обґрунтовано понесені ним витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг у розмірі по 1 232 грн 80 коп. з кожного ((1056+1409,60):2).

Керуючись ст.ст. 141, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 18 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, розподіл судових витрат змінити.

В позові ОСОБА_1 , ОСОБА_5 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (місце проживання АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 1 232 гривні 80 копійок судового збору.

Стягнути з ОСОБА_5 (місце проживання АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_3 (місце проживання АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 1 232 гривні 80 копійок судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 4 листопада 2020 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

А.В. Купельський

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції Шевцова Л.М.

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 5