Постанова

Іменем України

12 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 564/877/17-ц

провадження № 61-180св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: державний нотаріус Костопільської районної державної нотаріальної контори Рівненської області Матросова Андріана Миколаївна, приватний нотаріус Костопільського районного нотаріального округу Дідовець Алла Григорівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 16 липня 2018 року у складі судді Грипіч Л. А. та постанову Рівненського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Гордійчук С. О., Боймиструк С. В., Шимків С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи: державний нотаріус Костопільської районної державної нотаріальної контори Рівненської області Матросова А. М., приватний нотаріус Костопільського районного нотаріального округу Дідовець А. Г., про визнання права власності на спадкове майно.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 . Відповідно до заповіту від 11 вересня 2014 року його батько все своє майно заповів ОСОБА_2 . Як спадкоємець за заповітом ОСОБА_2 спадщини не приймала, з відповідною заявою до нотаріуса не зверталася. Вважає, що оскільки відповідач не прийняла спадщину за заповітом у порядку, встановленому статтями 1268-1270 ЦК України, спадкування після смерті батька має здійснюватися за законом і він є єдиним спадкоємцем першої черги, який спадщину прийняв, оскільки 06 грудня 2016 року звернувся до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 , із урахуванням уточнених вимог, просив визнати за ним у порядку спадкування за законом право власності на житловий будинок із надвірними будівлями, розташований на АДРЕСА_1 , визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 16 червня 2017 року приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Дідовець А. Г. на ім`я ОСОБА_2 на 1/4 частини спадкового майна після смерті батька ОСОБА_3 , а саме: на житловий будинок із надвірними будівлями та земельну ділянку, надану для їх обслуговування, що знаходиться на АДРЕСА_1 , та скасувати його державну реєстрацію.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 16 липня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом від 16 червня 2017 року видане відповідно до чинного законодавства, волі спадкодавця ОСОБА_3 , порушень при його посвідченні нотаріусом не допущено. Батько позивача - ОСОБА_3 за життя розпорядився своєю часткою у майні, що підтверджується заповітом від 11 вересня 2014 року, який знаходиться у матеріалах спадкової справи, який є чинним та ніким не оскаржений .

Постановою Рівненського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що свідоцтво про право власності за заповітом ОСОБА_2 видано лише на 1/4 частини спадкового майна, а тому відсутні підстави для застосування положень статті 1301 ЦК України.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У лютому 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 16 липня 2018 рокута постанову Рівненського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що ОСОБА_2 заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк не подала. Заява подана після спливу шестимісячного строку для прийняття спадщини - 16 червня 2017 року. Будинок, що розташований на АДРЕСА_1 , збудований за час перебування у шлюбі його дідом ОСОБА_4 та бабою ОСОБА_5 і є спільним сумісним майном подружжя. Оскільки на момент смерті ОСОБА_5 - 10 листопада 2013 року, разом з нею у будинку були прописані її чоловік - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та її син - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , то вони успадкували у рівних частках належну ОСОБА_5 частку, тобто по 1/2 частини кожен.

У травні 2019 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 подав до суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що сторона позивача навіть не знала про наявність групи інвалідності у ОСОБА_3 . Відповідач постійно проживала разом із ОСОБА_3 у одному житловому будинку, що крім показань відповідача, також підтверджуються довідками Комунального підприємства Костопільське будинкоуправління» від 11 вересня 2014 року № 4065 та від 13 вересня 2016 року наявними у матеріалах цивільної справи.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Обставини встановлені судами

Згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 12 листопада 2004 року серії САА № 044675 та державного акта на право власності на земельну ділянку від 02 квітня 2007 року серії ЯД №244477, житловий будинок із надвірними будівлями та земельна ділянка площею 0,0626 га, яка надана для їх обслуговування, кадастровий номер :01:002:0392, що знаходяться на АДРЕСА_1 , належали на праві приватної власності ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після смерті ОСОБА_4 , спадкове майно прийняли його син ОСОБА_3 , який постійно проживав разом із ним на час відкриття спадщини та онука померлого ОСОБА_2 , оскільки дочка померлого ОСОБА_9 , яка є спадкоємцем за законом першої черги, відмовилась від прийняття спадщини на її користь.

11 вересня 2014 року державним нотаріусом Костопільської районної державної нотаріальної контори Дядковою О. М. посвідчено заповіт ОСОБА_3 , яким останній все своє майно заповів ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 . Після його смерті відкрилась спадщина.

Відповідно до довідки МСЕК ОСОБА_1 є інвалідом з дитинства.

06 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Дідовець А. Г. із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька ОСОБА_3 , що підтверджується копією витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі від 06 грудня 2016 року № 46052284.

Постановою від 30 березня 2017 року № 267 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на обов`язкову частку у спадковому майні в зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа щодо належності майна спадкодавцеві.

16 червня 2017 року приватним нотаріусом Костопільського нотаріального округу Дідовець А. Г., відповідачу як спадкоємцю після смерті ОСОБА_3 , видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/4 частини спадкового майна: житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться на АДРЕСА_1 , зареєстроване у реєстрі під № 1048 та свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/4 частини земельної ділянки площею 0,0626 га, що зареєстроване в реєстрі під № 1049.

Нормативно-правове обґрунтування

У статті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

На підставі частини п`ятої статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частин третьої, п`ятої статті 1268 ЦК Україниспадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з частиною першою статті 1241 ЦК Українималолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Установивши, що ОСОБА_2 є спадкоємицею за заповітом щодо майна померлого ОСОБА_3 на день його смерті проживала разом із ним, та є такою, що прийняла спадщину на підставі статті 1268 ЦК України, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки ОСОБА_2 надала суду належні та допустимі докази, які підтверджують факт її проживання із спадкодавцем на момент його смерті.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, із урахуванням наведених норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належним чином оцінивши письмові докази, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 як особа, що має право на обов`язкову частку у спадщині після смерті батька, у встановлений законом строк звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, і нотаріус при видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом ОСОБА_2 врахував, що ОСОБА_1 має право на обов`язкову частку у спадщині на будинковолодіння та земельну ділянку.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.

Доводи касаційної скарги, які значною мірою зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами компетенції суду касаційної інстанції, не свідчать про неправильне застосування судами норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі; враховуючи правомірний правовий результат вирішення спору судами першої та апеляційної інстанцій, підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Інші доводи касаційної скарги є аналогічними тим доводами, які були викладені в апеляційній скарзі та перевірялися судом апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду цього спору.

Таким чином, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 16 липня 2018 рокута постанову Рівненського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик