Провадження № 2/161/1001/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2020 року

Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі:

головуючого судді Івасюти Л.В.

з участю секретаря судового засідання Мельничук Т.Ю.

з участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Луцька справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 свої позовні вимоги мотивує тим, що 29.09.1989 року між нею та відповідачем був укладений шлюб. На момент укладення шлюбу вона проживала зі своїми батьками та братом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , житлова площа 16,36 кв. м., відповідно до ордеру серії А №356, виданого на підставі рішення виконкому міської ради народних депутатів міста Луцька від 23.02.1981р. №62 на ім`я її батька, ОСОБА_3 . Після укладення шлюбу вона та відповідач проживали у спірній квартирі. 16.01.1990 її батько, ОСОБА_3 , отримав нову квартиру, на підставі ордеру №328, за адресою: АДРЕСА_2 ), в зв`язку з чим ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та їх діти вибули на постійне проживання в нову квартиру, а вони з чоловіком ОСОБА_2 залишились проживати та були зареєстровані у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , житлова площа 16,36 кв. м.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Луцької міської Ради народних депутатів від 28.06.1990 року №283, було надано дозвіл житлово-експлуатаційним конторам міста внести зміни в договори квартирного найму: визнання наймачем і переоформлення особових рахунків на неї, ОСОБА_1 . Відповідно до даного рішення вона стала наймачем, а її чоловік отримав статус члена сім`ї наймача та проживав з нею.

19.11.1992 шлюб між нею та відповідачем було розірвано, проте, відповідач залишався проживати в даній квартирі, проти чого вона не заперечувала , перешкод не чинила. З 2004 року відповідач покинув квартиру, забрав свої речі , виїхав в інше місце проживання, та більше не з`являвся у квартирі, жодним чином не проявляв інтересу до неї як до житла.

На даний час, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані вона, їхній з відповідачем син - ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_2 , який давно у спірній квартирі не проживає.

Враховуючи, що у квартирі зареєстрований відповідач, вона не може повноцінно користуватися своїми правами наймача, отримати субсидію на оплату житлово-комунальних послуг тощо, в зв`язку з чим, у вересні 2019 року звернулась до Луцької міської ради, з метою переоформити договір найму житла, на підставі рішення виконавчого комітету №283 від 28.06.1990 року. 03.10.2019 року між нею та Луцькою міською радою було укладено Договір найму житла в м. Луцьку №19. Відповідно до даного договору, ОСОБА_2 було вказано членом сім`ї наймача, незважаючи на те, що останній понад 15 років у спірній квартирі не проживає. У жовтні 2019 року вона надіслала йому повідомлення про зняття з реєстрації, яке ОСОБА_2 отримав, що підтверджується довідкою АТ «Укрпошта» №15-05-673 від 29.11.2019 року, проте, її прохання про зняття з реєстрації в добровільному порядку проігнорував. Їй відомо, що відповідач у 2008 році придбав собі житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 , у якому постійно проживає. Вважає, що відповідач втратив право на користування спірною квартирою, на підставі ст. ст. 70, 71 ЖК УРСР.

Посилаючись на вищенаведене, позивач просила суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з мотивів, наведених у позовній заяві.

Відповідач подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши пояснення позивача, оцінивши показання допитаних в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , дослідивши матеріали справи, та подані сторонами докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог та заперечень, суд установив таке.

Як випливає з договору найму житла в м.Луцьку №19 від 03.10.2019, укладеного між наймодавцем Луцькою міською радою в особі в.о. директора департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради, затвердженого рішенням ради від 27.10.2016 №7/18 та наймачем ОСОБА_1 , позивач є наймачем квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно цього договору зареєстрованими членами сім`ї позивача є їхній з відповідачем син - ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_2 .

З матеріалів справи випливає, що відповідач ОСОБА_2 є колишнім чоловіком позивача ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрований у спірній квартирі за адресою АДРЕСА_1 з 04.10.1989 по даний час, що стверджується копією його паспорта серії НОМЕР_1 , виданого Луцьким МУ УМВС України у Волинській області (а.с.36-38).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 понад десять років за вищевказаною адресою не проживає, про що ствердили допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Крім того, як вбачається з договору купівлі-продажу житлового будинку від 30.05.2008, посвідченого приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Максим`як Ж.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1455, відповідач ОСОБА_2 є покупцем житлового будинку АДРЕСА_5 . (а.с.23)

Як встановлено судом, відповідач у цьому будинку на даний час проживає.

Таким чином, підстав для продовження терміну зберігання за відповідачем права користування спірним житловим приміщенням, передбачених ст. 71 ЖК України, немає, його особистих речей в спірному житловому приміщенні немає, участі в оплаті комунальних послуг за квартиру відповідач не приймає, що свідчить про втрату ним інтересу до спірного житлового приміщення, як до свого постійного місця проживання, тому відповідач підлягає визнанню таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

В силу вимог ст. 41 Конституції України, позивач має право володіти, користуватися і розпоряджатися житловим приміщенням на власний розсуд.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 9 Житлового кодексу Української PCP ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 64 ЖК У PCP до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`і наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім 'ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Згідно з ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Як випливає із ст. 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ст. 107 ЖК УРСР у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Як зазначено у н. п. 33, 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, зокрема, статтей 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, а саме: від вирішення однієї із таких вимог про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено зняття з реєстрації місця проживання особи на підставі судового рішення.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Судові витрати позивач просила залишити за нею.

Керуючись ст. ст. 2, 5, ч.3 ст. 12, 81, 259-263, 268 ЦПК України, ст. ст.71, 72 ЖК УРСР, суд, -

УХВАЛИВ :

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_4 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_4 .

.

Суддя Луцького міськрайонного суду Л.В. Івасюта