Справа № 212/7501/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2020 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Чорного І.Я.,

за участю секретаря судового засідання: Поперечної А.С.,

без участі сторін та без фіксації судового процесу технічними засобами розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду міста Кривого Рогу, у порядку загального провадження, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дінеро" про захист прав споживача, визнання кредитного договору нікчемним, -

В С Т А Н О В И В :

04 вересня 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дінеро" про захист прав споживача, визнання кредитного договору нікчемним.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка вказала, що у лютому 2019 року між нею та ТОВ «Дінеро», було укладено кредитний договір, за яким їй було надано грошові кошти у розмірі та на умовах, встановлених договором під зобов`язання повернути кредит та сплатити відсотки. При укладенні зазначеного договору позивачкою було надано особисті дані та згоду на обробку персональних даних (з їх включенням до електронних баз персональних даних) в межах дії укладеного договору. Станом на березень 2019 року позивачкою було повернуто кредит та сплачено відсотки, чим припинено кредитні зобов`язання виконанням, проведеним належним чином та припинено кредитні правовідносин: між ТОВ «Дінеро» та ОСОБА_1 за кредитним договором.

Інших кредитних договорів з ТОВ «Дінеро» позивачка не укладала, грошових коштів не позичала. Однак, 31 липня 2019 року до позивачки на її номер мобільного телефону надійшло повідомлення про надання їй ТОВ «Дінеро» кредиту у розмірі 5700 гривень, які начебто було зараховано на її картковий рахунок № НОМЕР_1 . Окрім того, на її картковий рахунок надійшли кошти у загальній сумі 600 гривень від ТОВ «Дінеро» в рахунок надання кредитних коштів. Знаючи, що нею не укладався новий кредитний договір з Товариством з обмеженою відповідальністю ТОВ «Дінеро», позивачка повернула зазначені кошти у сумі 600 гривень ТОВ «Дінеро», кредиту у сумі 5700 гривень вона не отримувала взагалі.

14 серпня 2019 року, за номером телефонну позивачки надійшов виклик представника ТОВ «Дінеро», яким її було сповіщено про необхідність сплати заборгованості за наданим їй короткостроковим кредитом L9008595 за додатковою угодою № АМ9434261 до договору кредитної лінії № AG5191803 від 31 липня 2019 року.

На вимогу позивачки ТОВ «Дінеро», на адресу її електронної пошти направив пакет документів щодо виникнення грошового кредитного зобов`язання позичальника ОСОБА_1 за додатковою угодою № АМ9434261 до договору кредитної лінії № AG5191803 від 31 липня 2019 року.

Позивач стверджує, що 31 липня 2019 року жодних договорів з ТОВ «Дінеро» не укладала, на додатковій угоді № АМ9434261 до договору кредитної лінії № AG5191803 від 31 липня 2019 року, відсутній її підпис, оскільки зазначене у додатковій угоді підписання її електронним підписом не могло бути нею здійснене за відсутності у неї самого електронного підпису, якого вона ніколи не отримувала.

Позивач вважає, що додаткова угода № АМ9434261 до договору кредитної лінії № AG5191803 від 31 липня 2019 року є недійсною з моменту її укладення (нікчемною), так як зазначений вище кредитний договір укладено з недодержанням письмової форми, не підписано стороною позичальника ОСОБА_1 . Відповідачем ТОВ «Дінеро», складено кредитний договір з позичальником ОСОБА_1 додаткову угоду № АМ9434261 до договору кредитної лінії № AG5191803 від 31 липня 2019 року одноосібно без участі та підпису позичальника ОСОБА_1 з використанням наданих раніше, при укладенні іншого кредитного договору, персональних даних, що визначає абсолютну недійсність (нікчемність) кредитного договору.

Тому позивачка звернулася до суду та просить суд ухвалити рішення, яким визнати кредитний договір - додаткову угоду № АМ9434261 до договору кредитної лінії № AG5191803 від 31 липня 2019 року укладену між ТОВ «Дінеро» та ОСОБА_1 - нікчемним.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 листопада 2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено її до підготовчого провадження.

Ухвалою суду від 30 липня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, заздалегідь надала суду заяву у якій просила проводити розгляд справи у її відсутність.

Представник відповідач в судове засідання не з`явився заздалегідь надавши відзив на позов у якому, позовні вимоги не визнав, проти позову заперечив, просив відмовити в задоволенні позовних вимог, в зв`язку з тим, що оспорюваний договір не має жодних ознак нікчемності. Крім цього, звернення до суду з питанням визнання договору нікчемним є зловживанням правом, з метою уникнення виконання договірних обов`язків, так як рішення суду для визнання правочину нікчемним не вимагається.

Дослідивши та перевіривши письмові матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, суд встановив наступні обставини.

Так, 31 липня 2019 року між позивачкою ОСОБА_1 та ТОВ «Дінеро», було укладено договір короткострокового кредиту (Договір кредитної лінії № AG5191803), за яким ОСОБА_1 було надано грошові кошти у розмірі та на умовах, встановлених договором під зобов`язання повернути кредит та сплатити відсотки.

Крім того 31 липня 2019 року між позивачкою ОСОБА_1 та ТОВ «Дінеро», була укладена додаткова угода до Спеціальних умов для короткострокового кредиту № АМ9434261 до договору кредитної лінії № AG5191803 від 31 липня 2019 року.

Відповідно до досліджених в судовому засіданні у якості письмових доказів копій Договорів короткострокового кредиту (Договір кредитної лінії № AG5191803 від 31 липня 2019 року), додаткової угоди до Спеціальних умов для короткострокового кредиту № АМ9434261 до договору кредитної лінії № AG5191803 від 31 липня 2019 року, Паспорту споживчого кредиту інформації, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит, та загальних умов договору кредитної лінії судом встановлено, що зазначені договори укладено в порядку, передбаченому Законом України № 675-VIII від 03 вересня 2015 року «Про електронну комерцію».

Відповідно до пункту 1 статті 3 Закону України № 675-VIII від 03 вересня 2015 року «Про електронну комерцію», електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

В розділі 2 Договору кредитної лінії № AG5191803 зазначено:

«2.1. Встановлення договірних відносин між Сторонами за допомогою дистанційних засобів забезпечується таким чином:

2.1.1. на Порталі Позичальник повинен заповнити Заяву шляхом введення необхідної Суми Кредиту та Строку оплати, а також надати (завантажити) інші дані та документи, що вимагаються. Також, якщо буде використовуватися електронний платіж, посилання на постачальника таких послуг повинно відкриватися у полі, в якому Позичальник повинен ввести реквізити своєї платіжної картки. Після заповнення вищезазначеної Заяви:

2.1.1.1. Позичальник створює Особистий кабінет на Порталі, шляхом виконання вказівок, викладених на Порталі;

2.1.1.2. Позичальнику надається пропозиція Кредитодавця Спеціальних умов Кредиту на основі інформації, наданої в Заяві (надалі іменується як «Пропозиція»). Якщо Позичальник під час обробки заяви змінив інформацію, надану в Заяві (наприклад, запитувану суму), нова Пропозиція буде надана на основі нововведених умов. За запитом Позичальника Кредитодавець повинен надати Позичальнику Пропозицію в паперовому вигляді чи на іншому довговічному носії. Позичальник має право проаналізувати Пропозицію та порівняти її з пропозиціями конкурентів;

2.1.1.3. Натискаючи кнопку «Прийняти», Позичальник підтверджує надання Кредитодавцю згоди на (І) використання персональних даних Позичальника для ідентифікації Позичальника, для оцінки кредитоспроможності (платоспроможності) Позичальника та для виконання Договору відповідно до Політики конфіденційності; (ІІ) використання Порталу відповідно до Умов користування Порталом; (ІІІ) встановлення договірних відносин з Кредитодавцем, як передбачається Договором, та (ІV) складення Договору;

2.1.2. Код підтвердження (надалі іменується як «Код підтвердження») буде надіслано Кредитодавцем на Номер телефону Позичальника. Шляхом введення Коду підтвердження Позичальник підписує та приймає Пропозицію та підтверджує укладення Договору на основі Загальних умов Кредиту.»

В такому ж порядку, що і Договір Кредитної лінії №AG5191803, Позивачем укладено та підписано Додаткову угоду № АМ9434261 до Договору Кредитної лінії №AG5191803 від 31 липня 2019 року шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідно до пункту 1 статті 3 Законом України № 675-VIII від 03 вересня 2015 року «Про електронну комерцію», електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Під час укладення договорів, а саме договору Кредитної лінії №AG5191803 та Додаткову угоду № АМ9434261 до Договору Кредитної лінії №AG5191803 позивачем було успішно пройдено процес верифікації клієнта на сайті відповідача, що підтверджується долученими до матеріалів справи інформацією щодо авторизації клієнта ОСОБА_1 та копією Додаткової угоди № АМ9434261 від 31.07.2019.

Отже, позивачем було укладено договір в порядку, передбаченому чинним законодавством, а саме 3 Законом України №675-VIII от 03.09.2015 року «Про електронну комерцію».

Крім цього, той факт, що позивачка під час укладення спірного договору на сайті відповідача ТОВ «ФК «Дінеро» пройшла процес верифікації підтверджено іншими доказами. Зокрема надані відповідачем копії фотознімків позивачки зроблені нею особисто свідчать, що остання двічі проходила процес верифікації. В кожному окремому випадку позивач надавала фотознімок який дає змогу ідентифікувати її відповідно до вимог розділу 2 загальних умов договору кредитної лінії, зокрема, кредитного договору № AG5191803 від 31 липня 2019 року та Додаткової угоди № АМ9434261 до Договору Кредитної лінії №AG5191803 від 31 липня 2019 року.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що між позивачкою ОСОБА_1 та ТОВ «Дінеро», 31 липня 2019 року було укладено договір короткострокового кредиту (Договір кредитної лінії № AG5191803), за яким ОСОБА_1 було надано грошові кошти у розмірі та на умовах, встановлених договором під зобов`язання повернути кредит та сплатити відсотки, а також укладена додаткова угода до Спеціальних умов для короткострокового кредиту № АМ9434261 до договору кредитної лінії № AG5191803 від 31 липня 2019 року. Зазначені договори є електронними договорами оферти тобто договорами приєднання, укладеним у відповідності до Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03 вересня 2015 року.

Доказів в підтвердження визнання недійсності договорів короткострокового кредиту (Договір кредитної лінії № AG5191803), та додаткової угоди до Спеціальних умов для короткострокового кредиту № АМ9434261 до договору кредитної лінії № AG5191803 від 31 липня 2019 року сторонами суду не надано.

Таким чином суд, дослідивши надані сторонами докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що в задоволенні позову слід відмовити з наступник підстав.

Відповідно до ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Останні встановлені ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Згідно з приписами ч.2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов`язків за угодою, є виконанням угоди.

Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів».

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг.

Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 ЗУ "Про захист прав споживачів", підприємницька практика вважається такою, що вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, шляхом надання йому неправдивої чи неповної інформації або ненадання інформації про:

1) основні характеристики продукції, такі як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару;

2) гарантійний строк та гарантійне обслуговування продукції;

3) будь-які застереження щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції;

4) спосіб продажу, ціну або спосіб розрахунку ціни, наявність знижок або інших цінових переваг;

5) умови оплати, доставки, виконання договору купівлі-продажу;

6) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті;

7) місце розташування і повну назву продавця, а в разі потреби - місце розташування і повну назву особи, від імені якої виступає продавець;

8) характер, атрибути та права продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди;

9) небезпеку, що загрожує споживачу у зв`язку з покупкою та/або використанням продукції;

10) права споживача, у тому числі право відмовитися від продукції (для відповідних видів товарів, робіт і послуг), право на заміну продукції або відшкодування збитків.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 ЗУ "Про захист прав споживачів", правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними.

Як зазначено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц і від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц щодо тих обставин, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Так, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

При цьому за частиною другою статті 5 Цивільного процесуального кодексу України суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у своєму рішенні спосіб захисту, який не встановлений законом, лише за умови, що законом не встановлено ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу. Отже, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів.

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

За таких обставин суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову про визнання кредитного договору - додаткової угоди № АМ9434261 до договору кредитної лінії № AG5191803 від 31 липня 2019 року укладеного між ТОВ «Дінеро» та ОСОБА_1 нікчемним, слід відмовити, оскільки позовна вимога про визнання кредитного договору нікчемним не може бути задоволена, оскільки позивач просила застосувати неналежний спосіб захисту. Тому суд не перевіряє доводи позивачки у частині висновку щодо нікчемності спірного договору, не підтверджує і не спростовує його, оскільки відповідний аналіз має бути зроблений у мотивувальній частині судового рішення в разі звернення позивача до суду щодо застосування належного способу захисту.

Відповідно до ст. 141 ЦК України, судові витрати слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 10, 76, 83, 95, 133, 141, 259, 265 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дінеро" про захист прав споживача, визнання кредитного договору нікчемним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу протягом тридцяти днів з часу його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: І. Я. Чорний