Справа № 133/3136/18
Провадження № 22-ц/801/1603/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сєчко В. Л.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 рокуСправа № 133/3136/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Сала Т.Б., Якименко М.М.,

за участю секретаря судового засідання Куленко О.В.,

учасники справи:

позивач-відповідач: ОСОБА_1 ,

відповідач-позивач: СТОВ «Мрія»,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Мрія» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та за зустрічним позовом сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Мрія» до ОСОБА_1 про визнання дійсним договору оренди землі за апеляційною скаргою представника сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Мрія» адвоката Павленко Олени Олександрівни на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 19 червня 2020 року, ухваленого місцевим судом під головуванням судді Сєчка В.Л., дата складення повного тексту рішення 19 червня 2020 року,

встановив:

В грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до СТОВ «Мрія» про визнання недійсним договору оренди земельних ділянок.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона має в приватній власності земельну ділянку площею 2,0572 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :06:008:0178, що розташована на території Махнівської сільської ради Козятинського району Вінницької області та належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 19 грудня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дічковою О.В.

У 2018 році вона вирішила передати належну їй земельну ділянку в оренду, проте під час підготовки документів стало відомо, що вище вказана земельна ділянка зареєстрована як така, що перебуває в оренді відповідача-позивача - СТОВ «МРІЯ» .

У зв`язку з цим вона звернулася до відповідача-позивача, де отримала копію договору оренди землі за № 728 від 22 травня 2013 року, та додані до нього документи, а саме: акт прийому-передачі орендованої земельної ділянки, додаткову угоду до договору оренди від 04 грудня 2015 року, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права.

Вказала, що ні зазначеного договору оренди, ні доданих до нього документів вона не підписувала, а тому просила визнати недійсним договір оренди землі №728 укладеного 22 травня 2013 року між СТОВ «МРІЯ» та ОСОБА_1 щодо земельної ділянки площею 2,0572 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва , кадастровий номер :06:008:0178, що розташована на території Махнівської сільської ради Козятинського району Вінницької області.

В січні 2019 року СТОВ «МРІЯ» звернулось з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання дійсним договору оренди землі №728 від 22 травня 2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та СТОВ «МРІЯ».

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що позивачка за первісним позовом (відповідачка за стрічним позовом, орендодавець за договором оренди) вчиняла дії, які свідчать про укладення нею та визнання правомірності договору оренди землі № 728 від 22 травня 2013 року, а саме: надала інформацію про себе та правовстановлюючі документи на земельну ділянку (паспортні данні, місце проживання, ідентифікаційний номер), приймала орендну плату, не заперечувала проти користування її земельною ділянкою орендарем, не вчиняла будь-яких дій, що вказували б на те, що спірне майно, вибуло поза її доброю волею з її володіння.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 19 червня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним договір оренди землі №728 укладеного 22 травня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "МРІЯ " та ОСОБА_1 щодо земельної ділянки площею 2,0572 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :06:008:0178, що розташована на території Махнівської сільської ради Козятинського району Вінницької області.

В задоволенні зустрічного позову СТОВ "МРІЯ " до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору оренди землі №728 від 22 травня 2013 року, укладеного між ОСОБА_2 та СТОВ «МРІЯ» відмовлено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "МРІЯ" на користь ОСОБА_2 704 (сімсот чотири ) гривні 80 копійок витрат за сплату судового збору, 4710 (чотири тисячі сімсот десять) гривень за проведення експертизи та 3000 (три тисячі) гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з таким рішенням суду СТОВ «Мрія» подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просило оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні первісного позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин строки позовної давності. Крім того, вважає, що судом першої інстанції не були взяті до уваги та оцінені докази отримання ОСОБА_1 орендної плати за період з 2013 по 2018 рік, що підтверджує факт обізнаності останньої про існування оскаржуваного договору №728 від 22 травня 2013 року.

07 вересня 2020 року ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечила аргументи відповідача-позивача викладені в апеляційній скарзі вказавши, що суд першої інстанції вірно не застосував до спірних правовідносин строк позовної давності. Крім того, вважає, що отримання нею орендної плати в період з 2013 по 2018 рік не свідчить про наявність укладеного між сторонами договору оренди земельної ділянки.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У третьому абзаці пункту 15 названої постанови Пленуму зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволення вимог за первісним позовом, тому в іншій частині рішення суду в силу ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та заперечення викладені у відзиві на апеляційну скаргу, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам.

Судом достовірно встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2,0572 га, кадастровий номер :06:008:0178, яка розташована на території Комсомольської сільської ради Козятинського району Вінницької області , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданого 19 грудня 2012 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дічковою О.В., зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно16 травня 2013 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:4.

22 травня 2013 року між СТОВ «Мрія» та ОСОБА_1 було укладено договір оренди землі №728, щодо земельної ділянки, площею 2,0572 га, кадастровий номер :06:008:0178, яка розташована на території Комсомольської сільської ради Козятинського району Вінницької області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, зі строком дії договору десять років. Договір зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 16 травня 2013 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна :14.

Акт прийому-передачі земельної ділянки, свідчить про те, що позивач за первісним позовом передала, а відповідач за первісним позовом прийняв у натурі земельну ділянку.

Згідно з висновком судово-технічної та почеркознавчої експертизи Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 7538/7539/19-21 від 23 січня 2020 року (а.с. 231-235), підпис орендодавця в графі «Орендодавець», зображення яких міститься в Договорах оренди землі №728 від 22 травня 2013 - виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки і технічних засобів та ймовірно виконаний не самою ОСОБА_1 , а іншою особою.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач-відповідач оспорені договори ймовірно не підписувала, що підтверджено висновком судово-почеркознавчої експертизи, це свідчить про відсутність її волевиявлення на укладення даних правочинів, а тому є підставою для визнання таких правочинів недійсними.

Проте, погодитись із зазначеним висновком суду неможна.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), суд касаційної інстанції у подібних правовідносинах вказав наступне.

За положеннями статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі укладається в письмовій формі.

Частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) також зазначено, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом з цим, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

В даній справі Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що слід відмовити в задоволенні позову не з підстав застосування наслідків пропуску позовної давності, а з підстав неналежно обраного способу захисту, яким, на думку суддів є усунення перешкод у користуванні належним позивачу майном. Оскільки така вимога останнім не пред`являлася у позові належить відмовити.

Разом із цим Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне відступити від висновку, висловленого в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15, зазначивши, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Отже, встановивши, що оспорюваний договір позивачем не підписувався, тобто він не є укладеним, суду належало відмовити в задоволенні позовних вимог щодо визнання його недійсним.

Зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не пов`язане із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку.

У цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимог про повернення такої ділянки. Отже, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.

Аналогічний висновок міститься в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97).

Отже, власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсності змісту правовідносин, які склалися у зв`язку з фактичним використанням земельної ділянки.

У відповідності до ст. 263 ч. 4 ЦПК України при ухвалені судового рішення, суд має врахувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 19 червня 2020 року, в частині задоволення вимог за первісним позовом в порядку ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню, як таке, що ухвалено при неправильному застосуванні норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з прийняттям по справі нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог за первісним позовом, з підстав обрання позивачем-відповідачем неналежного способу захисту порушеного права.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволення первісного позову, відтак з ОСОБА_1 на користь СТОВ «Мрія» підлягає сума судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги в розмірі 1 057, 20 грн.

Судові витрати пов`язані з розглядом первісного позову в суді першої інстанції слід покласти на ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу СТОВ «Мрія» задовольнити.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 19 червня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Мрія» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Мрія» витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1057,20 грн.

Судові витрати пов`язані з розглядом первісного позову в суді першої інстанції покласти на ОСОБА_1 .

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: Т.Б. Сало

М.М. Якименко