печерський районний суд міста києва
30 листопада 2020 року Печерський районний суд м. Києва
суддя Батрин О.В.
секретар Габрись О.М.
учасники справи:
відповідач: ОСОБА_2 ,
третя особа 1: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Курковська Яна Леонідівна,
третя особа 2: Печерський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третф особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Курковська Яна Леонідівна, Печерський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування державної реєстрації права власності на квартиру, визнання права особистої приватної власності на квартиру та скасування арешту на квартиру,
представник позивача - Тищенко О.О. ,
У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Курковська Я.Л.онідівна, Печерський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 07.05.2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 1238 від 07.05.2010 року; скасування державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , здійсненої державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Зеленським С.О. 21.11.2019 року, номер запису про право власності: 34303383, за ОСОБА_2 ; визнання за ОСОБА_1 права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 ; скасування арешту, накладеного на квартиру АДРЕСА_1 постановою державного виконавця Печерського районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) Андрющенко І.В. серія та номер: 60942488 від 19.02.2020 року.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що у березні 2003 року на підставі інвестиційного контракту №Щ-32-1/303 (про інвестування у житлове будівництво), укладеного між нею та ЗАТ «Домобудівний комбінат № 1», позивачем було проінвестовано 950 342 гривні в будівництво квартири АДРЕСА_2 . У травні 2007 року позивачем отримано свідоцтво про право власності на вказану квартиру від 31.05.2007 року, яке 06.06.2007 року зареєстровано в Київському БТІ. 12.07.2007 року позивачем передано вказану квартиру в іпотеку ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» на підставі кредитного договору № 014/1179/82/1401 від 12.07.2007 року та договору іпотеки до кредитного договору № 014/1179/82/1401 від 12.07.2007 року, укладеними між позивачем та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», з накладенням відповідної заборони на її відчуження, яка діяла до 02.09.2014 року. Зазначає, що це був єдиний правочин, який вона вчиняла з даною квартирою. Протягом всього часу від придбання квартири позивач зберігала ключі від замків на вхідних дверях до неї, в цій квартирі весь час зберігаються її особисті речі та майно, вона регулярно сплачує всі витрати на її утримання, в тому числі оплачує постачання води, тепла та електроенергії, тобто фактично користується квартирою, на підтвердження чого посилається на укладений нею договір про надання комунальних послуг та участь у витратах на утримання житлового будинку та прибудинкової території, квитанції про плату за такі послуги, а також на договори страхування цієї квартири.
При цьому позивач стверджує, що 16.03.2020 року вона випадково дізналася, що 07.05.2010 року нею за письмової згоди її чоловіка ОСОБА_4 було, нібито, укладено з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу зазначеної квартири, на підставі якого вона, нібито, продала її відповідачу. Вказаний договір засвідчено 07.05.2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л. за зареєстровим № 1238. Позивач наполягає на тому, що вона не знайома з відповідачем ОСОБА_2 , ніколи не відчужувала йому у будь-який спосіб дану квартиру, не підписувала та не укладала з ним даного договору купівлі-продажу, що, серед іншого, підтверджується її фізичною відсутністю у м. Києві у період з 6 по 10 травня 2010 року, коли вона перебувала разом зі своїм чоловіком ОСОБА_4 в місті Римі, Італія, де вони проводили свою відпустку. Також зазначає, що станом на дату, вказану в договорі купівлі-продажу квартири, діяла заборона на її відчуження, у зв`язку з перебуванням квартири в іпотеці.
Також позивач звертає увагу, що відповідач ніколи не звертався до неї з будь-якими пропозиціями, проханнями чи вимогами щодо вказаної квартири, не користування нею, ніколи не був у ній та не ніс будь-яких витрат на її утримання, до листопада 2019 року не реєстрував за собою право власності на квартиру.
Позивач наполягає на тому, що відповідач взагалі не здійснював будь-яких дій по відношенню до квартири, які притаманні її реальному та законному власнику, і що така бездіяльність відповідача прямо свідчить про умисне приховування ним факту укладення договору купівлі-продажу квартири від позивача, як справжнього власника квартири.
Водночас, позивач вказує, що з отриманої нею 17.03.2020 року інформаційної довідки № 204444490 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності не нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.03.2020 року вона дізналася, що 21.11.2019 року державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Зеленським С.О. було прийнято рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_2 прав та їх обтяжень на квартиру (з відкриттям розділу), індексний номер: 49847394 від 25.11.2019 року, а 19.02.2020 року постановою Державного виконавця Печерського районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) Андрющенко І.В. серія та номер: 60942488 від 19.02.2020 року було накладено арешт на майно боржника ОСОБА_2 - квартиру АДРЕСА_1 .
Позивач вважає, що зазначений договір купівлі-продажу квартири підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1 та 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, оскільки його зміст суперечить цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, адже позивач, як справжній власник квартири, не проявляла у будь-який спосіб свого волевиявлення на її відчуження відповідачу, відповідно вважає, що підлягають скасуванню судом державна реєстрація права власності на квартиру, здійснена державним реєстратором Зеленським С.О. 21.11.2019 року за ОСОБА_2 , та арешт, накладений 19.02.2020 року на квартиру державним виконавцем Андрющенко І.В. 19.02.2020 року. Також вважає, що слід визнати за позивачем право особистої приватної власності на вказану квартиру з підстав, зазначених у позові.
Ухвалою суду від 12.05.2020 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 17.07.2020 року (а.с. 114).
Ухвалою суду від 12.05.2020 року за заявою позивача забезпечено позов шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_3 , яка належить відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 07.05.2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л., зареєстровано в реєстрі № 1238 (а.с. 116-117).
Зазначене клопотання містило, серед іншого, заяву позивача про визнання поважною причину пропуску ним процесуального строку для подання до суду вказаних доказів та поновлення вказаного строку з посиланням на норми статей 43, 76-77, 83 та 127 ЦПК України.
В обгрунтування поважної причини пропуску строку для подання до суду зазначених доказів разом з позовною заявою, як це передбачено ст. 81, 83 ЦПК України, позивач посилається на відсутність у неї цих документів станом на день звернення до суду, про що вона повідомила суд у розділі 8 позовної заяви, де зазначила про вжиті нею заходи для їх здобуття пославшись при цьому на свої заяву від 17.03.2020 року про надання інформації від Начальника ЦМУ Міністерства юстиції України (м. Київ), заяву від 17.03.2020 року про надання інформації від Голови Правління ПАТ «Райффайзен банк Аваль», заяву від 17.03.2020 року про надання інформації від В.о. начальника Київського міського БТІ, які додала до свого клопотання про витребовування доказів. Щодо неможливості подання до суду разом з позовом акту обстеження квартири АДРЕСА_1 та умов проживання у вказаній квартирі від 17.11.2017 року, повідомила, що вказаний доказ отримала лише 15.07.2020 року, тобто також після звернення з позовом до суду. Оскільки вона не є стороною цього акту та його підписантом, тому не володіла ним раніше.
Враховуючи дотримання позивачем вимог ч. 1, 2, 4 та 9 ст. 83 ЦПК України, керуючись ст. 83, 124, 127 цього кодексу, суд поновив позивачу строк для подання до суду листа Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) вих. 7-1113 від 06.04.2020 року, листа ПАТ «Райффайзен банк Аваль» вих. № 97-5-4/1566 від 08.05.2020 року, листа Київського міського БТІ вих. № 062/14-3990 (И-2020) від 13.04.2020 року та акту обстеження квартири АДРЕСА_1 та умов проживання у вказаній квартирі від 17.11.2017 року та приєднати вказані докази до матеріалів справи.
Ухвалою суду 20.10.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 30.11.2020 року (а.с. 176).
У судове засідання відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленим, повторно не з`явився. Причини неявки відповідача суду не відомі, відзив на позов відповідач не подав.
Представник позивача адвокат Тищенко О.О. в судове засідання 30.11.2020 року також не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує.
Треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Курковська Я.Л. Печерський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ), будучи належним чином повідомленими, не з`явилися у судове засідання. Причини неявки третіх осіб суду не відомі.
За таких обставин, суд розглянув справу у відсутність учасників справи за правилами заочного позовного провадження відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, двічі поспіль не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзив не подав. При цьому, позивач не заперечує щодо такого вирішення справи.
Дослідивши матеріали справи, встановивши такі факти та відповідні їм правовідносини, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Cудом встановлено, що 17.03.2003 року позивачем було укладено з ЗАТ «Домобудівний комбінат №1» інвестиційний контракт №Щ-32-1/303 (про інвестування у житлове будівництво), відповідно до умов якого та Протоколу №1 до вказаного контракту від 17.03.2003 року позивачем було проінвестовано (сплачено) 950 342 гривні в будівництво квартири АДРЕСА_2 (надалі - Квартира) (а.с. 52-59).
12.07.2007 року між позивачем та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір № 014/1179/82/1401 (а.с. 61-69) від 12.07.2007 року та договір іпотеки до кредитного договору № 014/1179/82/1401 від 12.07.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., реєстровий № 1329д від 12.07.2007 року (а.с. 70-75).
12.07.2007 року на підставі договору іпотеки, серія та номер:1329д, виданий 12.07.2007, видавник Шевчук З.М., в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний: 5290955, реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. було зареєстровано обтяження: заборона на нерухоме майно, об`єкт нерухомого майна: квартира, адреса: АДРЕСА_4 , що вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки ЕЕВ 065334, індексний номер витягу: 26277465 від 02.09.2014 року (а.с. 76-78).
21.02.2008 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним центром розвитку сім`ї зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва 21.02.2008 року (а.с. 96).
02.09.2014 року державним реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., було прийнято рішення про державну реєстрацію припинення вказаного обтяження, індексний номер запису: номер: 15512118 від 02.09.2014, на підставі листа-повідомлення, серія та номер: Р1-В76/53/775, виданий 27.08.2014, видавник: ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», що вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки ЕЕВ 065334, індексний номер витягу: 26277465 від 02.09.2014 року (а.с. 77).
Отже, у період з 12.07.2007 року та по 02.09.2014 року квартира АДРЕСА_1 була під забороною на відчуження.
21.11.2019 року державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Зеленським С.О. підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 07.05.2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л., було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру (з відкриттям розділу), індексний номер: 49847394 від 25.11.2019 року, згідно якого право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстроване за ОСОБА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою № 204444490 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності не нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.03.2020 року (а.с. 79-81).
19.02.2020 року постановою державного виконавця Печерського районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) Андрющенко І.В. серія та номер: 60942488 від 19.02.2020 року накладено арешт на майно боржника ОСОБА_2 - квартиру АДРЕСА_1 , що вбачається з інформаційної довідки № 204444490 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності не нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.03.2020 року.
У своєму позові ОСОБА_1 просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , з тих підстав того, що зазначений договір вона не підписувала, квартиру на його підставі відповідачу не продавала, договір нотаріусом не посвідчувався.
Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України право власності - це право особи на річ, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Частиною 1 ст. 317 цього ж кодексу передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із ч. 1 та 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Нормою ч. 3 ст. 640 ЦК України встановлено, що договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.
Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.
Зі змісту наданої позивачем копії договору купівлі-продажу квартири від 07.05.2010 року вбачається, що його сторонами є продавець ОСОБА_1 та покупець ОСОБА_2 ; предметом договору є продаж позивачем та купівля відповідачем квартрири № 303 (триста три) у будинку АДРЕСА_5 ; ціна договору становить 4 215 320 гривень; належність квартири продавцю підтверджується свідоцтвом про право власності серія НОМЕР_1 , видане Головним управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації 31 травня 2007 року на підставі наказу № 822-С/КІ від 14 травня 2007 року. У п. 7 вказаного договору зазначено, що цей правочин здійснюється за письмової згоди іпотекодержателя - Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», про що зроблена відповідна заява його представника, яка залишається у справах приватного нотаріуса Курковської Я.Л. Також в договорі зазначено, що правочин здійснюється за згодою чоловіка продавця - ОСОБА_4 , яка залишається у справах нотаріуса ОСОБА_5 . У розділі «Підписи» договору містяться підписи його сторін. З посвідчувального надпису нотаріуса на договорі вбачається, що вказаний договір було засвідчено 07.05.2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л. та зареєстровано в реєстрі за № 1238.
Воднчоас, позивачем надано суду лист від 06.04.2020 року № 7-1113 за підписом Начальника Управління нотаріату Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ), в якому повідомляється про те, що станом 02.04.2020 року архів та документи нотаріального діловодства приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Курковської Я.Л. знаходяться в приміщенні Київського державного нотаріального архіву. В реєстрі для реєстрації нотаріальних дій вказаного приватного нотаріуса за 2010 рік, том № 1 за 07.05.2010 відсутній запис за реєстровим № 1238, також відсутні нотаріальні дії за участю ОСОБА_1 та за участю ОСОБА_2 .
Дослідивши вказаний доказ, суд дійшов висновку про те, що 07.05.2010 року оспорюваний договір купівлі-продажу квартири між позивачем та відповідачем не посвідчувався приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л., вказані особи в цей день до нотаріуса не з`являлися, своїх підписів у реєстрі нотаріальних дій не залишали, що свідчить про відсутність факту підписання та укладання зазначеного договору позивачем та відповідачем.
При цьому судом встановлено, що 07.05.2010 року позивач фізично не перебувала у місті Києві, оскільки в період з 6 по 10 травня 2010 року вона знаходилася в місті Римі, Італія, що підтверджується її паспортом НОМЕР_3 , виданим 23.10.2008 року органом 8030, на сторінці 7-й якого містяться відмітки прикордонної служби Італії від 06.05.2010 року про її прибуття до Італії та від 10.05.2010 року про її виїзд з Італії. При цьому, вказані відмітки проставлені на візі 1160379 з терміном дії з 06-05-10 по 25-05-10, оформленій на ім`я ОСОБА_6 , що додатково свідчить про перебування позивача в Італії у вказаний вище період.
У зв`язку з цим, суд бере до уваги доводи позивача про те, що її чоловік не надавав своєї згоди на укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири від 07.05.2010 року, як зазначається в п. 7 цього договору, адже в цей же період він разом з ОСОБА_1 теж перебував в Італії, що підтверджується його паспортом НОМЕР_5 , виданим 13.04.2010 року органом 8099, на сторінках 15-й та 17-й якого містяться відмітки прикордонної служби Італії від 06.05.2010 року про його прибуття до Італії та від 10.05.2010 року про його виїзд з Італії. При цьому, вказана відмітка від 06.05.2010 про прибуття до Італії проставлена на візі 116037978 з терміном дії з 06-05-10 по 25-05-10, оформленій на ім`я ОСОБА_7 , що додатково свідчить про перебування чоловіка позивача в Італії у вказаний період.
Крім того, суд зважує, що ОСОБА_4 не повинен був надавати своєї згоди на укладення позивачем вказаного правочину, адже згідно дослідженого судом свідоцтва про право власності серія НОМЕР_1 від 31.05.2007 року, спірна квартира належить позивачу на праві приватної власності, що позбавляло нотаріуса права вимагати надання згоди ОСОБА_4 на укладення ОСОБА_1 оспорюваного договору купівлі-продажу.
Водночас, з дослідженого судом листа ПАТ «Райффайзен банк Аваль» вихідний № 97-5-4/1566 від 08.05.2020 року, наданого суду позивачем, вбачається, що 12.07.2007 року між ОСОБА_1 та цим банком було укладено договір іпотеки до кредитного договору № 014/1179/82/1401 від 12.07.2007 року для забезпечення вимог за вказаним кредитним договором в заставу передавалася квартира АДРЕСА_1 . Договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. В цьому листі банком зазначено, що інформація про звернення з проханням надати згоду на укладення правочину з предметом іпотеки або про надання такої згоди з боку банку - відсутня. Також банк повідомив, що після виконання зобов`язань за кредитним договором на підставі підготовлених банком документів здійснюється процедура виведення майна з-під застави. Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки на підставі листа-повідомлення, серія та номер: Р1-В76/53/775 іпотека припинена 27.08.2014 року.
При цьому з листа Київського міського БТІ вих. № 062/14-3990 (И-2020) від 13.04.2020 року вбачається, що згідно даних реєстрових книг Бюро переходів права власності на кввартиру АДРЕСА_1 не відбувалось.
Логіко-правовий аналіз вказаних доказів, які були досліджені судом, дає підстави для висновку про те, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири від 07.05.2010 року між позивачем та відповідачем не укладався, позивач його не підписувала, свого волевиявлення на відчуження належної їй квартири на користь відповідача у встановлений законом спосіб не проявляла, станом на 07.05.2010 року квартира перебувала в іпотеці ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» з забороною на відчуження, і цей банк як іпотекодержатель своєї згоди на її відчуження відповідачу на надавав, чоловік позивача ОСОБА_4 своєї згоди на відчуження квартири не надавав, вказаний правочин нотаріусом не засвідчувався.
Суд також бере до уваги наявність у позивача оригіналів правовстановлюючого документу на квартиру - свідоцтва про право власності серія НОМЕР_1 , виданого Головним управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 31.05.2007 року на підставі наказу № 822-С/КІ від 14.05.2007 року, а також технічного паспорту на дану квартиру від 30.10.2006 року, якими вона володіє як справжній та реальний власник цієї квартири, і які б вона мала передати нотаріусу та покупцю квартири в разі дійсного її відчуження.
Також, суд сприймає за належні доводи позивача про суб`єктивну бездіяльність відповідача, за яким на даний час зареєстроване право власності на спірну квартиру, адже матеріали справи не містять доказів на підтвердження фактичного отримання ним квартири на підставі договору чи акту, доказів реального користування ним квартирою та вчиення дій щодо цієї квартири, які притаманні справжньому власнику, тобто реалізації прав, набутих ним на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу, зокрема щодо укладення відповідачем договорів на постачання комунальних послуг у квартиру з відповідними організаціями, зберігання речей та майна в ній, оплати комунальних платежів за користування нею, щодо наявності ключів від цієї квартири, як і не містять доказів пред`явлення відповідачем позивачу будь-яких претензій чи вимог щодо користування квартирою.
Оцінюючи у сукупності досліджені судом зазначені письмові докази, приймаючи до уваги суб`єктивну поведінку позивача та відповідача щодо квартири, суд дійшов висновку про підробленість оспорюваного договору купівлі-продажу квартири від 07.05.2010 року з метою створення штучних підстав для переходу права власності на квартиру від позивача до відповідача без реального та вільного волевиявлення ОСОБА_1 , як справжнього власника цієї квартири, адже викладені в цьому договорі обставини не відповідають дійсності, оскільки спростовуються вказаними доказами.
Тому, з урахуванням викладених вище фактичних обставин, суд погоджується з твердженням позивача про те, що відповідач набув права власності на квартиру в незаконний спосіб поза волею позивача лише з метою протиправного заволодіння нею шляхом оформлення та використання підробленого договору купівлі-продажу.
З огляду на викладені обставини та вказані вимоги закону суд погоджується з доводами позивача, що оформлення відчуження нерухомого майна шляхом виготовлення відповідного договору купівлі-продажу, який лише за формою відповідає формальним вимогам закону за відсутності реальної волі власника майна на укладення такого договору, само по собі не свідчить про законність цього правочину.
Нормами ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд (ч. 1 ст. 12 ЦК України).
Згідноз ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною ч. 3 ст. 215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Пленумом Верховного Суду України в пункті 2 Постанови від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено наступне: судам необхідно враховувати, що згідно із ст.ст. 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції україни та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постанова Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. При цьому, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав, з якими закон пов`язує недійсність договору купівлі-продажу квартири від 07.05.2010 року, а саме відсутність вільного волевиявлення позивача та його невідповідність її внутрішній волі на укладення оспорюваного договору та невідповідність змісту цього договору ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, тобто про наявність законодавчих підстав для визнання цього правочину недійсним на підставі ч.ч. 1 та 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, а відтак і про наявність підстав для задоволення позову в цій частині.
Щодо позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності відповідачем суд зазначє наступне.
Як встановлено судом, 21.11.2019 року державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Зеленським С.О. було прийнято рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_2 прав та їх обтяжень на квартиру АДРЕСА_1 (з відкриттям розділу), індексний номер: 49847394 від 25.11.2019 року.
Згідно ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.
Порядок реєстрації речових прав на нерухоме майно встановлено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015 року.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 вказаного закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав та внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом (п.п. 2 та 4 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації (п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Нормами пунктів 6 та 7 вказаного Порядку передбачено, що державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком. Для державної реєстрації прав заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав.
З дослідженої судом інформаційної довідки № 204444490 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.03.2020 року вбачається, що підставою виникнення у відповідача права власності на вказану квартиру є договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 07.05.2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л., реєстровий номер 1238.
Таким чином, державна реєстрація права власності відповідача на квартиру була здійснена 21.11.2019 року на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, який за висновками суду є недійсним, тобто таким, що не породжував правових підстав для здійснення такої державної реєстрації, а відтак ця державна реєстрація є такою, що вчинена за відсутності правових підстав виникнення права власності.
Відповідно до листа Верховного Суду України «Аналіз практики застосування судами ст. 16 ЦК України» від 01.04.2014 року у разі здійснення державної реєстрації права власності за набувачем неправомірно відчуженого майна права власника повинні захищатися із застосуванням способу захисту, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України за позовом про визнання права власності та скасування внесеного за заявою набувача запису до Державного реєстру. Якщо запис у Державному реєстрі здійснено внаслідок укладення договору, дійсність якого оспорюється, спосіб захисту прав осіб встановлено п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України за позовом про визнання договору недійсним і скасування запису в Державному реєстрі, внесеного за заявою набувача.
Згдіно з ч. 3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції Закону № 340-IX від 05.12.2019 року) у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому « пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Аналіз даної норми права дає пісдтави для висновку, що позивачем було обрано правильний та належний спосіб захисту свого порушено права, а саме скасування державної реєстрації права власності відповідача на спірну квартиру.
За таких обставин, позовна вимога про скасування державної реєстрації за ОСОБА_2 права власності та їх обтяжень на квартиру АДРЕСА_1 (з відкриттям розділу), індексний номер: 49847394 від 25.11.2019 року, здійснену 21.11.2019 року державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Зеленським С.О., підлягає задоволенню.
При вирішенні позовних вимог про визнання за позивачем права приватної власності на спірну квартиру та зняття арешту з неї суд виходить з наступного.
Нормами ч. 1 та 2 ст. 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
За змістом ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Зазначені положення закону дають підстави для висновку, що з позовом про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 , позивач мала право звернутися до суду у випадку оспорювання або невизнання такого права іншою особою, або в разі втрати нею правовстановлюючого документу на вказану квартиру.
Судом встановлено, що до 21.11.2019 року квартира АДРЕСА_1 , належала позивачу на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності серія НОМЕР_1 від 31.05.2007 року, виданого 31.05.2007 року Головним управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація).
Станом на день розгляду судом даної справи, як зазначає сам позивач вона володіє зазначеним свідоцтвом про право власності на квартиру, на підтвердження чого надала суду належним чином засвідчену його копію, у зв`язку з чим у суду відстутні підстави вважати втраченим документ, який засвічує право позивача на спірну квартиру.
Водночас, зі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва 21.02.2008 року, вбачається, що позивач вступила в шлюб з ОСОБА_4 21.02.2008 року, який в цей день було зареєстровано Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним центром розвитку сім`ї.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що спірна квартира була набута позивачем 31.05.2007 року до шлюбу з ОСОБА_4 , тобто була набута нею у свою особисту приватну власність, адже згідно п. 1 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини є майно, набуте нею до шлюбу.
В той же час, як вбачається з інформаційної довідки № 204444490 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності не нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.03.2020 року, 21.11.2019 року право власності на вказану квартиру було зареєстроване за ОСОБА_2 .
З наведеного можна зробити висновок, що на даний час право власності позивача на спірну квартиру не визнається відповідачем, тобто про наявність підстави, з якою норма ст. 392 ЦПК України пов`язує необхідність застосування судом такого способу захисту права позивача, як визнання за нею права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Крім того, саме такий спосіб захисту права позивача передбачено ще й нормою ч. 3 ст.26. Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції Закону № 340-IX від 05.12.2019 року), згідно з якою ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав), а також нормами ч.ч. 1 та 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якої особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Тому, враховуючи задоволення судом позовної вимоги про скасування державної реєстрації за ОСОБА_2 прав та їх обтяжень на квартиру АДРЕСА_1 (з відкриттям розділу), індексний номер: 49847394 від 25.11.2019 року, здійснену 21.11.2019 року державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Зеленським С.О., суд вважає за необідне заводольнити позовну вимогу про визнання за ОСОБА_1 права приватної власності на вказану квартиру та скасування зазначеного арешту на квартиру.
Щодо клопотання позивача про поновлення їй строку для звернення до суду.
Позивач у позовній заяві вказує, що вона звернулася до суду з даним позов у квітні 2020 року, хоча спірний договір купівлі-продажу було датовано ще 07.05.2010 року, тобто з пропуском трьохрічного строку для звернення до суду, встановленого ст. 257 ЦК України.
Позивач зазначає, що про існування оспорюваного договору купівлі-продажу вона дізналася 16.03.2020 року, коли за місцем свого постійного проживання у житловому будинку АДРЕСА_6 знайшла у своїй поштовій скринці копію вказаного договору, і що переконатися в цьому вона змогла лише 17.03.2020 року з отриманої нею саме в цей день Інформаційної довідки № 204444490 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності не нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.03.2020.
Позивач наполягає, що до 16.03.2020 року вона не володіла будь-якою інформацією щодо оспорюваного договору, що підтверджується тим, що вона не підписувала цього договору, незнайома з відповідачем, ніколи не мала намірів відчужувати йому свою квартиру, 07.05.2010 року, тобто в день, нібито, його укладання, вона взагалі перебувала поза межами України. При цьому, весь період часу, починаючи з дня набуття права власності на квартиру у 2007 році, вона фактично володіє даною квартирою, користується нею, зберігає в ній свої речі, несе всі витрати на її утримання, зберігає у себе оригінал правовстановлюючого документу на квартиру. Відповідач же, у свою чергу, взагалі ніколи не звертався до позивача з будь-якими вимогами щодо квартири, не вчиняв будь-яких дій щодо користування нею, ніколи не був у ній та не ніс будь-яких витрат на утримання цієї квартири, до листопада 2019 року не реєстрував за собою право власності на квартиру. Тобто, відповідач взагалі не здійснював будь-яких дій по відношенню до Квартири, які притаманні реальному та законному власнику квартири. Така бездіяльність відповідача свідчить про умисне приховування ним факту укладення договору купівлі-продажу квартири від Позивача, як справжнього власника Квартири.
Виходячи з наведеного, позивач вважає, що пропуск нею встановленого законом трьохрічного строку для звернення до суду з даним позовом за захистом свого порушеного права обумовлений її необізнаністю про існування оспорюваного договору, тобто з поважної причини, яка не залежала від неї - вчинення оспорюваного правочину поза волею позивача.
З огляду на вказані доводи, позивач просить суд поновити їй строк для звернення до суду з вимогами про захист свого цивільного права, викладеними у позові.
Суд при вирішенні даного клопотання виходить з наступного.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Нормою ст. 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).
Дійсно, як вбачається з тексту оспорюваного договору купівлі-продажу квартири датою його укладення та нотаріального посвідчення є 07.05.2010 року.
Воднчоас, матеріали справи не містять доказів на спростування доводів позивача про її необізнаність до 16.03.2020 року про існування вказаного договору купівлі-продажу квартири. Навпаки, суд оцінює переконливими доводи позивача про те, що до 17.03.2020 року вона не володіла будь-якою інформацією про перехід права власності на зазначену квартиру від неї до відповідача, адже починаючи з дня набуття права власності на квартиру у 2007 році та станом на день постановлення даного судового рішення вона фактично користується даною квартирою, несе витрати на її утримання. При цьому відповідач взагалі не вчиняв будь-яких дій, які б свідчили про реалізацію ним права власності на квартиру, набуте на підставі оспорюваного правочину.
Вказані обставини знайшли своє доказове підтвердження в документах, досліджених судом під час судового розгляду даної справи, на які суд посилається як на підставу обгрунтування своїх вищевикладених висновків про задоволення вимог позивача.
Таким чином, суд вважає, що перебіг позовної давності для звернення позивача до суду з позовом у даній справі почався для позивача 17.03.2020 року, тобто з дня, коли вона довідалася про порушення відповідачем її права власності на квартиру, що документально підтверджується отриманою нею в цей день інформаційною довідкою № 204444490 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності не нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.03.2020 року, в преамбулі якої міститься запис з посилання на прізвище, ім`я та по-батькові позивача: заявник: ОСОБА_1 , а також дата формування даної довідки: 17.03.2020 року.
Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Аналізуючи у своїй сукупності доводи позивача, оцінюючи докази, на які вона посилається в якості обгрунтування свого клопотання про поновлення строку для її звернення до суду з даним позовом, суд дійшов висновку про існування фактичних та правових підстав для визнання поважною причини пропуску позивачем позовної давності для звернення до суду у даній справі, а тому і про існування підстав для захисту порушеного права позивача у спосіб задоволення її позову.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі по 13 032 гривень 40 копійок.
На підставі викладеного та керуючись ст. 202, 203, 215, 234, 717, 719 ЦК України, ст. 12, 13, 19, 81, 141, 263-265, 267, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,
Поновити ОСОБА_1 строк для звернення до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 07.05.2010 року, скасування державної реєстрації права власності на квартиру, визнання права приватної власності на квартиру, скасування арешту на квартиру.
Позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 10.05.2010 року, скасування державної реєстрації права власності на квартиру, визнання права приватної власності на квартиру, скасування арешту на квартиру - задовльнити.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 07.05.2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 1238.
Скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , здійснену державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Зеленським С.О. 21.11.2019 року, номер запису про право власності: 34303383, за ОСОБА_2 .
Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Скасувати арешт на квартиру АДРЕСА_1 , накладений постановою Державного виконавця Печерського районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) Андрющенко І.В. серія та номер: 60942488 від 19.02.2020 року.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 судовий збір у розмірі 13 032 гривень 40 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Апеляційного суду м. Києва або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, встановленими ЦПК України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 .

Відповідач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_8 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 .

Третя особа 1: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Курковська Яна Леонідівна, АДРЕСА_9 .

Третя особа 2: Печерський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ), 01011, м. Київ, вул. Різницька, 11-Б.

Суддя О.В.Батрин