Провадження № 2/344/1098/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Ковалюк І.П.,

секретаря Караїм Ю.В.,

за участі позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Гембусь-Малецької М.В. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання недійсним правочину, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання недійсним правочину. Позов мотивовано тим, що 23 квітня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0. Предметом договору було надання банком Позичальнику кредиту в розмірі 80 000 дол. США під 9,5 % плаваючої відсоткової ставки строком до 21.04.2017 року. Відповідно до п. 2.1 даного кредитного договору виконання зобов`язань за цим Договором забезпечується, зокрема, порукою ОСОБА_1 . 23 квітня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було також укладено Договір поруки № 1/0-П. За п.1.1 даного Договору поруки Поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_3 усіх його зобов`язань перед Кредитором, що виникли з Кредитного договору № 0 від 23 квітня 2007 року, укладеного між Кредитором і Боржником в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, які можуть виникнути в майбутньому. 13 червня 2016 року Івано-Франківський міський суд прийняв заочне рішення у цивільній справі № 344/10340/15-ц за позовом ПАТ «Укрсиббанк» до нього як поручителя та до позичальника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором 37 193, 75 дол. США та пені у розмірі 2006,71 грн. Участі у даній судовій справі він не брав, про наявність судового рішення і одночасно про укладений від його імені Договір поруки він дізнався грудні 2016 року і звернувся до Івано-Франківського міського суду із позовною заявою про визнання недійсним договору поруки. 26 грудня 2016 року ухвалою суду відкрито провадження у справі № 344/17200/16-ц. 11.06.2019 року Івано-Франківський міський суд залишив позов без розгляду. Як визначено частиною другою статті 257 ЦПК Цивільного процесуального кодексу України особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно. З 25.10.2017 року по червень 2019 року у Івано-Франківському міському відділі Державної виконавчої служби тривало виконавче провадження за виконавчим листом щодо нього, виданим на підставі вищевказаного рішення суду. В ході примусових заходів виконавчого провадження з нього із отримуваної пенсії стягнуто на користь відповідача -6 358, 69 грн.,ще підлягає до стягнення 85 691, 14 грн. виконавчого збору. В червні 2019 року відповідач подав до Івано-Франківського міського відділу ДВС заяву про повернення виконавчого листа у зв`язку із відмовою від вимог до нього. В подальшому відповідач відмовився повертати йому незаконно стягнуті 46 358, 69 грн., а тому він вимушений встановити недійсність укладеного від його імені договору поруки в судовому порядку. Стверджує, що він не підписував Договір поруки № 1/0-П від 23 квітня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 . Дану угоду він ніколи не визнавав, не був присутнім при її підписанні і ніколи не вчиняв добровільно жодних дій на виконання договору поруки. Просив визнати недійним Договір поруки № 1/-П від 23 квітня 2007 року укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 .

06.02.2020 року представником відповідача подано відзив. АТ «УКРСИББАНК» повідомляє про те, що він заперечує проти поданого ОСОБА_1 позову відповідно до наступного. Посилання Позивача на те, що він не знав про судовий розгляд та не брав участь спростовуються матеріалами судової справи №344/10340/15-ц повідомленнями вручення Позивачем документів із суду та судових повісток, згідно наступних поштових повідомлень про вручення від 28.01.2016 р., 18.02.2016 р. ( а.с.123 Томі), 14.04.2016 (а.с.146 том.1), 06.07.2016 р. (а.с. 191 Том.1). Крім того, апеляційна скарга по справі №344/10340/15-ц була подана ОСОБА_1 . Питання укладення оспорюваного договору поруки було предметом апеляцій розгляду у даній справі. Згідно рішення апеляційного суду у зв`язку з тим, що договір поруки не є визнаним недійсним та такі вимоги не заявлялися, то презюмується правомірність укладеного договору поруки. Таким чином, на даний час наявне рішення про стягнення боргу з ОСОБА_1 згідно укладеного договору поруки, яке набрало законної сили та підлягає до виконання, видано виконавчий лист. Позивачем у грудні 2016 року було подано позов про визнання недійсним договору поруки справа №344/17200/16-ц. У даній справі позивач заявляв клопотання призначення почеркознавчої експертизи. Згідно ухвали суду у від 11.04.2017 р. клопотання було задоволено призначено таку експертизу, справу скеровано до Івано-Франківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру. Проте, з повідомлення про неможливість проведення судової експертизи від 14.03.2019 р справу було повернуто у зв`язку із відсутністю оплати за проведення експертизи та не наданням достатньої кількості зразків для порівняльного дослідження. В подальшому даний позов був залишений без розгляду за заявою ОСОБА_1 . Разом з тим, Позивачем було пропущено строк на звернення до суду. Банк звернувся у лютому 2015 року до ОСОБА_1 як поручителя по оспорюваному договору поруки з вимогою №30-11/21896 про погашення заборгованості згідно договору надання споживчого кредиту №0 від 23.04.2007 р., дана вимога було отримана ним 09.02.2015 року, що підтверджується повідомленням про вручення. Таким чином, у лютому 2015 року Позивачу стало відоме про борг по кредитному договору та відповідальність як поручителя згідно оспорюваного договору поруки. Тому твердження Позивача про те, що він довідався про укладення від його імені договору поруки у 2016 року не відповідає дійсності. Таким чином, позов у даній справі поданий з пропущенням строку позовної давності. Звернення позивача до суду у грудні 2016 року з позовом про визнання недійсним договору поруки - справа№344/17200/16-ц не зупиняє строк позовної давності оскільки даний позов був залишений без розгляду згідно ухвали суду від 11.06.2019 року. У задоволені позову просили відмовити в повному обсязі.

На виконання ухвали суду представником відповідача надано належним чином завірені копії кредитної справи за укладеним Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 23.04.2007 року.

Під час судового розгулу позивачем заявлялося клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи, у задоволенні якого судом відмовлено.

В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав та просив його задовольнити.

Представник відповідача вимоги позову заперечила та просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

23 квітня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк надав позичальнику кошти в розмірі 80 000,00 доларів США зі сплатою 9,5 % річних та кінцевим терміном повернення до 21 квітня 2017 року.

З метою забезпечення виконання умов вищезазначеного кредитного договору, 23 квітня 2007 року між банком і ОСОБА_1 , банком і ОСОБА_4 та банком і ОСОБА_5 були укладено договори поруки, за умовами яких поручителі зобов`язалися солідарно відповідати перед кредитором за невиконання позичальником його зобов`язань за кредитним договором.

09 лютого 2010 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду № 2 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 23 квітня 2007 року, відповідно до якої сторонами було змінено кінцевий термін повернення кредиту та позичальник зобов`язався повернути кредит в повному обсязі в термін не пізніше 22 квітня 2019 року, якщо тільки не буде встановлений інший термін повернення кредиту відповідно до умов договору.

В цей же день, у зв`язку із зміною основного зобов`язання, між банком та поручителями було укладено додаткові угоди до договорів поруки, яким поручителі погодили кінцевий термін виконання основного зобов`язання - 22 квітня 2019 року.

Для забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за договором №0 від 23.04.2007 року укладено: договір поруки між АТ "УкрСиббанк" та ОСОБА_1 за №1/0-П від 23.04.2007 року та додаткову угоду №1 від 09.02.2010 року до Договору поруки №1/0-П від 23.04.2007 року надав згоду забезпечувати змінене зобов`язання.

Відповідно до п.1.3 укладених договорів поруки, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов`язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу, суми процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором та наявністю простроченої заборгованості за кредитом в розмірі 3 980,92 доларів США та простроченої заборгованості по процентах в розмірі 1 947,84 доларів США, 02 лютого 2015 року банк направив позичальнику ОСОБА_3 та поручителям ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 вимоги про погашення простроченої заборгованості протягом 31 календарного дня з дати одержання вимоги, у випадку непогашення простроченого зобов`язання протягом 31 календарного дня, термін повернення кредиту вважається таким, що настав із 32 календарного дня, з дати одержання позичальником цього повідомлення, а у випадку відсутності підтвердження отримання вимоги, повернення кредиту вважається таким, що настав із 41 календарного дня з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту.

Те, що ОСОБА_1 отримав вказану вимогу підтверджується наданою копією повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.173).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 13 червня 2016 року позов ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задоволено частково. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором № 0 від 23 квітня 2007 року в розмірі 37 193,75 доларів США та пеню у розмірі 2 006,71 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ПАТ «УкрСиббанк» витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 654 грн.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 08.12.2016 року вказане рішення скасовано та ухвалено нове, яким позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 23 квітня 2007 року в розмірі 35 829, 84 доларів США, з яких: 33 296, 41 доларів США заборгованість за простроченим кредитом, 2 533, 43 доларів США заборгованість за простроченими процентами, а також 25 000 грн. пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентами. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 23 квітня 2007 року в розмірі 35 829, 84 доларів США, з яких: 33 296, 41 доларів США заборгованість за простроченим кредитом, 2 533, 43 доларів США заборгованість за простроченими процентами, а також 25 000 грн. пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентами. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 23 квітня 2007 року в розмірі 35 829, 84 доларів США, з яких: 33 296, 41 доларів США заборгованість за простроченим кредитом, 2 533, 43 доларів США заборгованість за простроченими процентами, а також 25 000 грн. пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентами. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 23 квітня 2007 року в розмірі 1 363, 91 доларів США, з яких: 536, 50 доларів США заборгованість за простроченим кредитом, 827,41 доларів США заборгованість за простроченими процентами. В решті позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ПАТ «УкрСиббанк» понесені судові витрати в сумі по 1 918,35 грн. з кожного.

Правовідносини, що виникли між кредитором і поручителем з приводу виконання зобов`язання, врегульовані наступними нормами закону.

У відповідності до ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Згідно з частинами 1-2 статті 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Позивач наполягав, що ним не підписувався договір поруки, його підпис вважає підробленим.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин. повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Також, відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів міститься у статті 16 ЦК України.

Особа, права якої порушено може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, визначеним законом або договором. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини або інші способи захисту, що дозволяють відновити порушене право.

За положеннями статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Зазначений правовий висновок викладений в Постанові Верховного Суду від 16.12.2019 року у справі № 607/4911/16-ц.

Крім того, у Постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 травня 2019 у справі № 362/3810/16-ц, провадження № 61-816св19, зроблено висновок, що при оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити ефективне поновлення порушеного права.

Виходячи зі змісту оспорюваного договору та обставин, із якими позивач пов`язує його недійсність, слід дійти висновку, що позивачем не доведено той факт, що він не мав наміру вчиняти договір поруки та не підписував його.

Разом з тим, слід зазначити і про наступне.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Як вбачається з письмових матеріалів справи, стороною відповідача заявлено про застосування позовної давності до даних позовних вимог.

При цьому судом встановлено, що позивач звернувся до суду із даним позовом 10.10.2019 року.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного період після переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Аналогічна Правова позиція викладена також і у постанові Верховного Суду України у справі за № 6-2469цс16.

У позовній заяві позивач вказує що дізнався про наявність вказаного Договору поруки в грудні 2016 року.

В свою чергу, представником відповідача надано докази на підтвердження того, що про порушення свого права позивач довідався коли Банк звернувся у лютому 2015 року до нього як поручителя по оспорюваному договору поруки з вимогою №30-11/21896 про погашення заборгованості згідно договору надання споживчого кредиту №0 від 23.04.2007 р., дана вимога було отримана ним 09.02.2015 року, що підтверджується повідомленням про вручення.

Звернення позивача до суду у грудні 2016 року з позовом про визнання недійсним договору поруки - справа№344/172000/16-ц не зупиняє строк позовної давності оскільки даний позов був залишений без розгляду згідно ухвали суду від 11.06.2019 року.

Згідно ч. 1 ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, суд, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, дійшов висновку про відсутність законних та доведених підстав для визнання спірного договору недійсним, а відтак в задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору, відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 12, 15, 16, 203, 215, 216, 229, 256, 257, 261, 265, 267, 548 ЦК України, ст.ст. 10-13, 76-81, 141, 247, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволені позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання недійсним правочину, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду через Івано-Франківський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ковалюк І.П.

Повний текст рішення складено та підписано 05 листопада 2020 року.