КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2020 року м. Київ

Єдиний унікальний номер справи № 661/2700/18

Апеляційне провадження №22-ц/824/126/2020

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Іванченка М.М.

суддів: Білич І.М., Музичко С.Г.

при секретарі: Макаровій К.В.

за участю:

відповідача: ОСОБА_1

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва ухваленого 27 червня 2019 року в приміщенні суду під головуванням судді Козлова Р.Ю., повний текст судового рішення складено 17 червня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

5 липня 2018 року позивач звернувся до Новокаховського міського суду Херсонської області із позовом до ОСОБА_1 в якому просив розірвати шлюб укладений між сторонами.

11 вересня 2018 року ухвалою Новокаховського міського суду Херсонської області вищевказану цивільну справу у порядку ст. 31 ЦПК України, направлено за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 2 березня 1990 року між сторонами укладено шлюб, що підтверджено свідоцтвом про шлюб, серія НОМЕР_1 актовий запис № 175 виданий у відділі РАГС Фрунзенського району м. Владивосток. Вказував на те, що сімейні стосунки з відповідачем розладились, зникло почуття любові та взаємоповаги, тривалий час проживають окремо та не ведуть спільне господарство, подальше спільне проживання між ними є неможливим та відсутній намір відновлювати шлюбні стосунки.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Печерського районного суду від 19 вересня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 27 червня 2019 року - залишено без задоволення.

Не погодившись з заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 червня 2019 року суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати судове рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову.

В скарзі посилалась на те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, порушив норми процесуального права, не прийняв до уваги те, що подано заяву про надання строку на примирення, де вказано про бажання примиритись з чоловіком, не встановив фактичні взаємини подружжя, не взяв до уваги наявність дитини, яка потребує постійного піклування.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача до апеляційного суду не надходив.

Відповідач підтримала апеляційну скаргу та просила заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволення позовних вимог.

Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Згідно положень частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З урахуванням положень статті 372 ЦПК України, апеляційним судом вирішено проводити розгляд справи за відсутності позивача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

За змістом положень ч.1 ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами 3,4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно до ч.2 ст.104, ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ч.1 ст.110, ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 2 березня 1990 року сторони уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб виданий відділом РАГС Фрунзенського району м. Владивосток, про що зроблено актовий запис №175 (а.с. 3).

В період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі у них народилась дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с 40). На день ухвалення оскаржуваного рішення дочка сторін є повнолітньою.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що примирення сторін не можливе, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам кожної із сторін, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка, тому шлюб між подружжям необхідно розірвати.

Апеляційний суд вважає даний висновок суду обґрунтованим з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач заявляла клопотання про надання сторонам строку для примирення та вказала в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції хибно зазначає, що кожна з сторін не вважає можливим збереження сім`ї .

Відповідно до ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців (ч.7 ст.240 ЦПК України).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17 січня 2019 року клопотання ОСОБА_1 про надання строку для примирення сторін задоволено частково та надано три місяця для примирення.

У суді першої інстанції позивач категорично заперечував щодо надання строку для примирення.

Крім того, приймаючи до уваги те, що ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом 5 липня 2018 року та по день розгляду справи подружжя не примирилось, позивач від позову не відмовився, тому висновок суду про необхідність розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача.

Зважаючи на приписи норм Сімейного Кодексу України, апеляційний суд дійшов висновку, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Доводи апеляційної скарги щодо необхідності збереження сім`ї через наявність дитини та про те, що судом першої інстанції не визначено питання стосовно порядку догляду за донькою, яка потребує постійного піклування, а також що у відповідача наявні захворювання, що на її думку створює додаткову загрозу життю та здоров`ю доньки, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки розірвання шлюбу стосується лише взаємин сторін і не впливає на можливість виконання батьками повнолітньої дитини своїх батьківських обов`язків.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції відповідач у апеляційній скарзі не навів обґрунтованих мотивів, які б свідчили про неправильність висновків суду щодо наявності підстав для розірвання шлюбу, зокрема доказів, які б свідчили про помилковість його висновку щодо неможливості збереження шлюбу.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правомірно постановив рішення про розірвання шлюбу сторін, так як протягом тривалого часу сторони спільно не проживають, свої шлюбні стосунки не відновили і такого бажання позивач не висловив.

А відтак перебування позивача в шлюбі з відповідачем порушує його права та впливає на його інтереси.

Так, у своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилалась на те, що суд першої інстанції належним чином не повідомив про розгляд даної справи та не направив судову повістку за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , чим порушив її права на представлення інтересів у суді.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 17 липня 2018 року за №31860221 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Судом направлялись судові повістки про розгляд справи на 6 червня 2019 року та 27 червня 2019 року на зареєстровану адресу місця проживання ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_2 , проте судом не направлялось судові повідомлення на адресу місця проживання: АДРЕСА_1 .

Пунктом 3 ч.3 ст.376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Зважаючи на те, оскільки судом належним чином не повідомлення відповідача про розгляд справи апеляційний суд вважає, що заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 червня 2019 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення вимог ОСОБА_2

А відтак, в порядку розподілу судових витрат з відповідача на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 704 грн 80 к.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382-384, 389 ЦПК України, судом,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 червня 2019 року скасувати та постановити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 - задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрованого 2 березня 1991 року за актовим записом №175 у відділі РАГС Фрунзенського району м. Владивосток.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання:АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , Херсонська обл . ,зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 704 грн 80 к.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 17 лютого 2020 року.

Головуючий суддя:

Судді: