Справа № 462/1527/19 Головуючий у 1 інстанції: Пилип"юк Г.В.
Провадження № 22-ц/811/3582/19 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Сеньків Х.І.

з участю: представника ЛМКП «Львівтеплоенерго» - Негрі Г.Ю.,

представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 вересня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

у березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що працював у Львівському міському комунальному підприємстві «Львівтеплоенерго» на посаді електрослюсаря з ремонту й обслуговування автоматики та засобів вимірювання електростанцій. 29.01.2015 року відповідно до наказу №48-к звільнений з роботи за власним бажанням. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 01 листопада 2016 року, яке набрало законної сили, вирішено стягнути з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на його користь 36 863,47 грн. невиплаченої заробітної плати. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 27 вересня 2018 року у справі №462/4210/18 стягнуто із ЛМКП «Львівтеплоенерго» на його користь 2 668,64 грн. недоплаченої частини заробітної плати за роботу у шкідливих умовах праці та 4 384,34 грн. недоплаченої частини заробітної плати за високу професійну майстерність, а також 40 415,18 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати. Стверджує, що 11 січня 2019 року відповідач добровільно сплатив йому нараховані суми, а тому вважає, що має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку. Зазначає, що згідно розрахунку сума заборгованості за час затримки виплати заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати за період 30.01.2015 року по 10.01.2019 року становить 154 270,31 грн. З наведених підстав просить стягнути з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на його користь 154 270,31 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та здійснити розподіл судових витрат.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто із Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 154 270 грн. 31 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні без врахування податків та обов`язкових платежів. Стягнуто із Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь держави судовий збір в розмірі 1542 грн. 70 коп.

Стягнуто із Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 5000 грн. витрат на правову допомогу.

Рішення суду оскаржило Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго», в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, із неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апелянт стверджує, що суд першої інстанції неправомірно не взяв до уваги правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 27.04.2016 року в справі №6-113цс16, що є обов`язковою до застосування, в якій вказано, що при розгляді справ даної категорії необхідно взяти до уваги такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність тієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. У даній справі також зазначено, що потрібно порівнювати недоплачену суму із середньою заробітною платою працівника. У випадку неістотності цієї суми відносно розміру заробітку судова палата вважає за справедливе застосовувати принцип співмірності та зменшити за таких обставин розмір відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку. На думку апелянта задоволення позову у повному обсязі є несправедливим та порушує його законні права та інтереси, оскільки заробітна плата позивачу виплачувалася у встановлені строки. Недоплачено було лише її частину в розмірі 26,3%. Зазначає, що позивач тривалий час не звертався до суду за вирішенням спору про стягнення заборгованості із заробітної плати, а стягнення даної заробітної плати, на думку ЛМКП « Львівтеплоенерго», штучно розділив на 2 позови, відповідно розтягнув період, за який хоче стягнути середній заробіток на 4 роки. Вважає, що це є підставою для застосування принципів співмірності та справедливості. Стягнення 154 270,31 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені є несправедливим та необґрунтованим, а сама сума середнього заробітку в 3,5 рази перевищує розмір заборгованості із заробітної плати. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ЛМКП «Львівтеплоенерго» - Негрі Г.Ю. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги,дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволенняз огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» не виплатило ОСОБА_1 належних звільненому працівникові сум, що відповідно до ст. 117 КзЗпП України є підставою для стягнення з відповідача 154 270.31 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго», та з 01 вересня 2007 року був переведений в Теплоелектроцентраль-1 в службу вимірювань, наладки і випробувань електрослюсарем з ремонту і обслуговування автоматики та засобів вимірювань електростанцій четвертого розряду, а 29 січня 2015 року позивача звільнено з роботи за станом здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи згідно з п. 2 ст. 40 КЗпП України, відповідно до наказу № 48-к від 29.01.2015 року, що підтверджується копією трудової книжки.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 01 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12 січня 2017 року, у цивільній справі № 462/3817/16 позов ОСОБА_1 задоволено та стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 36 863.47 грн. невиплаченої заробітної плати.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 27 вересня 2018 року у цивільній справі № 462/4210/18 позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 2 868.64 грн. недоплаченої частини заробітної плати за роботу у шкідливих умовах праці, без утримання податків та інших обов`язкових платежів. Стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 4 384.34 грн. недоплаченої частини заробітної плати за високу професійну майстерність, без утримання податків та інших обов`язкових платежів. Стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 40 415.18 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати. Зазначене рішення суду не оскаржувалося і набрало законної сили 30.10.2018 року.

Вищевказані рішення судів у справах № 462/3817/16 та № 462/4210/18 мають преюдиційне значення при вирішенні даного спору відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових відносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересам працівника та роботодавця.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження №14-62цс18, дійшла висновку про те, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Верховного Суду України, зазначеними у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження №14-62цс18, зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у вищезазначеній постанові від 26.06.2019 року відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Визначаючи розмір відшкодування, яке підлягає стягненню з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 , колегія суддів враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження №14-62цс18, зазначені у ній критерії, які слід було б враховувати при визначенні розміру відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні звернувся до суду у березні 2019 року, в той час як був звільнений з роботи 29.01.2015 року, тобто, зі спливом понад чотири роки після звільнення з роботи.

Матеріали справи не містять доказів про те, що позивач звертався до ЛМКП «Львівтеплоенерго» з вимогою про виплату сум, належних йому до виплати при звільненні, з вимогою про відповідні виплати за роботу у шкідливих умовах праці, компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати.

Позивачем не доведено, що існували обставини, які перешкоджали йому реалізувати зазначене право.

Колегія суддів бере до уваги розмір сум, стягнутих на користь ОСОБА_1 рішеннями Залізничного районного суду м. Львова від 01 листопада 2016 року у розмірі 36 863.47 грн. невиплаченої заробітної плати, та Залізничного районного суду м. Львова від 27 вересня 2018 року у розмірі 2 868.64 грн. недоплаченої частини заробітної плати за роботу у шкідливих умовах праці, 4 384.34 грн. недоплаченої частини заробітної плати за високу професійну майстерність, 40 415.18 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, що в загальному становить 84 331.63 грн., яка є значно меншою, ніж визначена позивачем сума середнього заробітку за час затримки її виплати при звільненні, яка відповідно до позовних вимог становить 154 270.31 грн.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 43 916.45 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи наведене, оскаржуване рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та розміру судового збору слід змінити, зменшивши розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 з 154 270.31 грн. до 43 916.45 грн., а відтак і зменшивши розмір судового збору з 1542.70 грн. до 439.21 грн.В решті рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 вересня 2019 року в частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та розміру судового збору змінити, змінивши розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з ЛМКП «Львівтеплоенерго» з 154 270.31 грн. до 43 916.45 грн., а розмір судового збору з 1542.70 грн. до 439.21 грн.

В решті рішення суду залишити без змін

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 05.11.2020 року

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Крайник Н. П.

Цяцяк Р. П.