Справа № 306/1855/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 грудня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ГОТРИ Т.Ю., МАЦУНИЧА М.В.

при секретарі ТЕРПАЙ С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 306/1855/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів Полянська сільська рада Свалявського району Закарпатської області та Свалявська районна державна адміністрація Закарпатської області як орган опіки та піклування, за участі Виконавчого комітету Полянської сільської ради Свалявського району Закарпатської області, залученого для подання висновку на виконання своїх повноважень, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 на рішення Свалявського районного суду від 11 листопада 2019 року, повний текст якого складено 11 листопада 2019 року, головуюча суддя Ганчак Л.Ф.,-

встановив:

ОСОБА_1 12.09.2019 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а також до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , законним представником яких є ОСОБА_3 , мотивуючи таким.

Позивач в порядку спадкування набув право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , де зареєстровані відповідачі, які не проживають у будинку, що підтверджується, зокрема, актом від 10.09.2019, підписаним сусідами позивача. Відповідачі були зареєстровані за вказаною адресою за згодою покійного брата позивача.

Після смерті брата позивача відповідачі виїхали з будинку, забрали свої речі, проте, не бажають знятися з реєстрації в будинку, на прохання позивача не реагують. Цим відповідачі перешкоджають позивачу у здійсненні права власності на будинок, зокрема, в отриманні субсидії на оплату комунальних послуг.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, позивач управі вимагати усунення перешкод у здійсненні права власності на будинок, а за приписами ст. 405 ч. 2 ЦК України члени сім`ї власника будинку втрачають право на користування цим житлом, у разі відсутності без поважних причини в ньому понад один рік, якщо інше не передбачено домовленістю з власником будинку або законом.

Визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком, є способом захисту порушених майнових прав позивача.

Посилаючись на ці обставини, позивач ОСОБА_1 просив визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Рішенням Свалявського районного суду від 11.11.2019, з урахуванням ухвали цього ж суду від 14.05.2020 про виправлення описки в рішенні суду, позов задоволено:

визнано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1 .

Додатковим рішення Свалявського районного суду від 28.05.2020 стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 128,06 грн з кожного на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування витрат із оплати судового збору.

Рішення суду від 11.11.2019 оскаржили як незаконне та необґрунтоване відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Доводи скарги зводяться до таких.

Акт щодо начебто непроживання відповідачів у будинку, на який посилається позивач, не є документом і не є належним і допустимим доказом: не містить дати складання, анкетних даних осіб, які його склали, розшифровки підписів, вказівки на складення акту саме Полянською сільською радою.

Акт і доводи позивача про те, що відповідачі з травня 2018 року не проживають у будинку, не відповідають дійсності, оскільки вони з 2006 року фактично проживають у будинку, доглядають за ним, ремонтують, обробляють землю, оплачують комунальні послуги, земельний податок тощо. За цією адресою оформлюються всі документи для сім`ї, діти ходять до школи з цього будинку.

Відповідачі просять рішення суду скасувати, у позові відмовити.

Відповідач ОСОБА_2 рішення суду не оскаржує

У відзиві на апеляцію позивач ОСОБА_1 вказує на її необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначає, зокрема, що Акт щодо непроживання відповідачів у будинку відповідає вимогам цивільного процесуального закону щодо доказів і правильно був узятий до уваги судом першої інстанції. Додані до апеляційної скарги документи можуть свідчити лише про реєстрацію осіб у будинку, а не про проживання в ньому. Фактично відповідачі проживають за іншою адресою.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 09.09.2020 покладено на Свалявську районну державну адміністрацію Закарпатської області як орган опіки та піклування обов`язок подати апеляційному суду висновок щодо розв`язання спору.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 21.10.2020 у зв`язку з перерозподілом повноважень між місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування залучено до участі в справі Виконавчий комітет Полянської сільської ради (Полянської об`єднаної територіальної громади) Свалявського району Закарпатської області як орган опіки та піклування і покладено на нього обов`язок подати апеляційному суду висновок щодо розв`язання спору.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Павличенка В.Г., які апеляцію не визнали, розглянувши справу за апеляцією за правилами ст. 212, ст. 372 ч. 2 ЦПК України у відсутність інших учасників процесу, обговоривши доводи учасників процесу, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, не робить висновків по суті щодо судового рішення, ухваленого щодо ОСОБА_2 , в частині, в якій рішення суду не оскаржується, і бере до уваги відповідні пов`язані факти і обставини, оскільки це необхідно для розгляду апеляції (ст. 367 ч. 1 ЦПК України).

Відповідно до ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України (норми матеріального права в редакції, чинній на час пред`явлення позову), ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 5, 12, 13, 19, ст.ст. 43, 49, 76-81 ЦПК України:

правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення або оспорювання саме її прав;

кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів;

особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки;

при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається;

цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист;

кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій і зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, включно з тими, які власне обґрунтовують право на пред`явлення вимог (право на позов), обов`язок доказування позову лежить на позивачеві;

доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, по захист своїх порушених прав може до суду звернутися саме особа, права якої порушені, і може це зробити не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом або договором.

Про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України).

Позивач ОСОБА_1 пред`явив до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а також до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , законним представником яких є ОСОБА_3 , вимогу про визнання їх такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 , ґрунтуючись на своєму праві власності на вказаний будинок і на захист цього права.

Позивач посилався на те, що його право власності на будинок в порядку спадкування встановлене рішенням Свалявського районного суду від 09.10.2018 у справі № 306/1277/18 і зареєстроване на підставі цього рішення (а.с. 2-3). Відповідно до правової позиції позивача, реєстрація відповідачів у будинку, які, при цьому, фактично в ньому не проживають і знятися з реєстрації не бажають, порушує його право власності на будинок.

За змістом положень ст. 41 Конституції України, ст.ст. 16, 316-319, 321, 382, 383, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 150, 155 ЖК України щодо захисту права власності, власник житлового будинку здійснює своє право на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб, може використовувати його для проживання свого і членів сім`ї, може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, вправі вимагати захисту свого права, в тому числі, вправі вимагати визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, що в контексті захисту права власності не суперечить закону та є одним із конкретних способів усунення перешкод власнику у здійсненні його права.

Тож право власника житлового будинку на пред`явлення відповідних вимог не заперечується як таке, що, однак, не звільняє від обов`язку пред`явити позов із належних підстав, обґрунтувати та довести його належним процесуальним порядком. Лише в такому разі можуть мати місце законні підстави для задоволення відповідних вимог.

Як доказ наявності у нього права власності на будинок позивач надав:

Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.05.2019 № 165353996, яким підтверджується факт державної реєстрації 24.04.2019 його права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 7);

рішення Свалявського районного суду від 09.10.2018 у справі № 306/1277/18, на підставі якого ОСОБА_1 набув і зареєстрував право власності на будинок, з відміткою суду про набрання рішенням суду законної сили 19.11.2018 (а.с. 17-19).

Окрім цього, ОСОБА_1 подав суду:

довідку Виконкому Полянської сільської ради Свалявського району Закарпатської області від 16.08.2019 № 2059 про те, що ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживав і був зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 разом із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 9);

Акт про непроживання особи за місцем реєстрації, в якому зазначено, що « ОСОБА_9 . АДРЕСА_2 » цим актом засвідчують те, що за адресою: АДРЕСА_1 починаючи з травня 2018 року фактично не проживають гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , акт містить два підписи без вказівки на належність відповідного підпису конкретній особі, однак, не містить дати його складання (а.с. 8).

Інших доказів на підтвердження своїх вимог позивач суду не надавав.

З отриманого судом першої інстанції листа Виконкому Полянської сільської ради Свалявського району від 23.09.2019 № 827/02-20 випливає, що відповідачі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12).

Акт про непроживання особи за місцем реєстрації не є допустимим, достовірним і достатнім письмовим доказом (ст. 76 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст.ст. 78, 79, 80, 95 ЦПК України), який би в передбачений процесуальним законом спосіб підтверджував зафіксовані в ньому обставини. Акт не є документом у розумінні закону, позаяк не містить дати його складення, тоді як дата складення документа, який пов`язується з певними фактами, подіями в часі, є обов`язковим його реквізитом (п. 4.1 (11), 5.11 ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлювання документів», затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 № 55), який уможливлює встановлення і перевірку відповідних обставин. Вказівка позивача на складення акту 10.09.2019 не має підтвердження. Крім того, в акті не ідентифікуються повні установчі дані щодо осіб, які його склали, та належність відповідних підписів конкретним особам.

Отже, на час розгляду справи судом першої інстанції у справі не було доказів, які б підтверджували як факти непроживання відповідачів у будинку, відсутності їх понад рік, відмови від участі у витратах на утримання будинку, як про це вказується в позовній заяві, так і факти пред`явлення позивачем до них вимоги знятися з реєстрації в будинку та відмови відповідачів це зробити. Посилання в рішенні суду на вищевказаний акт як на такий, що складений Полянською сільською радою, безпідставне, оскільки таких даних акт не містить.

Позивач не виконав свого обов`язку доказування позову, не подав відповідні докази суду першої інстанції, як це вимагається ст. 83 ч.ч. 2, 8, ст. 177 ч. 5 та іншими нормами ЦПК України, а також не навів підстав щодо неможливості подання таких доказів, тож перешкод у доказуванні не мав. По суті у справі немає доказів щодо обставин, які мають істотне значення в спорі. Позивач, розпорядившись процесуальними правами та здійснюючи обов`язок доказування вільно, на власний розсуд, просив суд першої інстанції розглянути справу без його участі, тож надані ним докази вважав достатніми для задоволення позову (а.с. 16). Доводи позову ґрунтуються на недопустимих у доказуванні припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

Всупереч вимогам ст. 19 ч.ч. 4, 5 СК України суд першої інстанції розглянув справу і визнав дітей такими, що втратили право користування жилим приміщенням, без отримання від органу опіки та піклування письмового висновку щодо розв`язання спору, що потягло необхідність вирішення цього питання на стадії апеляційного розгляду справи.

За таких обставин, суд першої інстанції не мав передбачених законом підстав для визнання позову обґрунтованим, доведеним по суті та для його задоволення з визнанням осіб, в тому числі, дітей, такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Оскарживши рішення суду, апелянти заперечили обґрунтованість і доведеність позову та додали до апеляційної скарги документи, які вказують на оплату ОСОБА_3 в окремі періоди 2018 року електроенергії, спожитої за адресою: АДРЕСА_1 , з пільгами багатодітної сім`ї, на сплату у 2019 році земельного податку за цією адресою тощо (а.с. 43-49).

Згідно з Висновком органу опіки та піклування Полянської сільської ради Свалявського району Закарпатської області від 19.11.2020 № 1232/02-19 щодо розв`язання спору, що надійшов до апеляційного суду 23.11.2020, визнання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такими, що втратили право користування жилим приміщенням будинком АДРЕСА_1 , є недоцільним.

Цим Висновком та доданим до нього протоколом № 3 засідання комісії Полянської сільської ради з питань захисту прав дитини від 17.11.2020, участь у якому взяли ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , зафіксовано, що станом на 16.11.2020 (день обстеження житлово-побутових умов сім`ї ОСОБА_10 ) відповідачі зареєстровані, але не проживають у будинку АДРЕСА_1 , за поясненням ОСОБА_3 родина залишила постійне місце проживання через постійні конфлікти з позивачем. Родина зараз проживає у будинку бабусі ОСОБА_11 по АДРЕСА_3 . В Акті обстеження житлових умов, складеному службовими особами Служби у справах дітей Полянської сільської ради 16.11.2020, зазначено, серед іншого, що зі слів батька ОСОБА_3 ОСОБА_12 сім`я доньки проживає близько трьох місяців у будинку по АДРЕСА_3 . ОСОБА_3 і ОСОБА_2 не мають права власності на нерухоме майно. Орган опіки та піклування вважає недоцільним визнання дітей такими, що втратили право користування жилим приміщенням, керуючись необхідністю дотримання передбачених законом інтересів і прав дітей на житло, виходячи з недопустимості безпідставного звуження цих прав.

У письмовому поясненні від 07.12.2020, що надійшло до апеляційного суду 11.12.2020, позивач ОСОБА_1 заперечив обґрунтованість висновку органу опіки та піклування, вказує, зокрема, що відповідачі ніколи не вселялися та не проживали в будинку АДРЕСА_1 , не набували права на проживання в ньому, а їхня реєстрація в будинку без фактичного вселення не породжує права на проживання в ньому.

Під час апеляційного розгляду справи було встановлено, що чинною постановою Закарпатського апеляційного суду від 04.02.2020 задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Свалявського районного суду від 09.10.2018 у справі № 306/1277/18, це рішення скасовано, у позові ОСОБА_1 до Полянської об`єднаної територіальної громади про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування відмовлено. Цією постановою встановлено, зокрема, що позивач ОСОБА_1 , будучи на момент смерті спадкодавця ОСОБА_13 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 ) зареєстрованим і фактично проживаючи в будинку АДРЕСА_4 , відповідно до закону протягом шести місяців з дня відкриття спадщини в управління або володіння спадковим майном не вступив, заяву про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори не подав і тим самим виявив небажання прийняти спадщину. Суд констатував також, що на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у ОСОБА_3 вже виникли майнові права на спадкове майно.

Поряд із цим, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (інформаційна довідка від 22.12.2020 № 238271158) підтверджується існування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі рішення Свалявського районного суду від 09.10.2018 у справі № 306/1277/18, яке втратило чинність.

Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакціях, чинних станом на день реєстрації за ОСОБА_1 права власності на будинок АДРЕСА_1 на підставі рішення Свалявського районного суду від 09.10.2018 у справі № 306/1277/18 (24.04.2019) і на даний час передбачає (з певними редакційними відмінностями), що:

державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ст. 2 ч. 1 п. 1);

державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі, зокрема, рішення суду (судового рішення), що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (ст. 27 ч. 1 п. 9).

Верховний Суд неодноразово висловив правові позиції, відповідно до яких державна реєстрація права власності на нерухоме майно сама по собі не породжує це право, оскільки підставами для його виникнення є відповідні юридичні факти, правовстановлюючі документи, а державна реєстрація є лише однією з умов, необхідних для виникнення і оформлення права. До прикладу:

…із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього;

…законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить;

державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має;

…державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2020 у справі № 916/2791/13, п.п. 6.29.-6.31.);

…здійснення державної реєстрації права власності на (у справі елінг) не означає припинення правового режиму цього майна як самочинного будівництва…. Тому Велика Палата Верховного Суду … вважає помилковим висновок апеляційного суду про те, що у спірних правовідносинах держава офіційно визнала та підтвердила факт виникнення у ОСОБА_1 та ОСОБА_4 права власності на елінг як нерухоме майно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц, п.п. 54.-56.).

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції на момент ухвалення свого рішення задовольнив необґрунтований і недоведений позов, а на час апеляційного розгляду справи перестала існувати правова підстава, на якій за позивачем було зареєстровано право власності на будинок, щодо усунення перешкод у здійсненні права власності на який він пред`явив позов. Окрім цього, чинним судовим рішенням констатована наявність майнових прав на спадкове майно (будинок) у ОСОБА_3 , про визнання сім`ї якої такою, що втратила право користування будинком, був пред`явлений позов.

Визнання відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які зареєстровані в будинку зі згоди попереднього власника, такими, що втратили право користування жилим приміщенням, за наведених обставин необґрунтоване. Особа і, передусім дитина, не може бути позбавлена права користування жилим приміщенням за відсутності для того передбачених законом, встановлених і доведених у належний процесуальний спосіб підстав. Доводи апеляції позивачем не спростовані, його заперечення не узгоджуються з обставинами справи та є, по суті, припущеннями

Що стосується вимог, пред`явлених до ОСОБА_2 , то в разі пред`явлення позову до кількох відповідачів кожен із них діє в цивільному процесі самостійно (ст. 50 ч. 1 ЦПК України). Цей відповідач, розпоряджаючись процесуальними правами на свій розсуд, апеляційну скаргу на рішення суду не подавав, доказів наявності у ОСОБА_3 , яка підписала апеляційну скаргу (в тому числі, як законний представник дітей), повноважень на представництво інтересів відповідача ОСОБА_2 (ст.ст. 58, 60, 62 ЦПК України) у справі немає.

Відтак, на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України апеляцію, в якій апелянтами зазначені всі відповідачі, слід задовольнити частково, а саме, задовольнити апеляцію ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , ухвалене щодо цих відповідачів рішення суду від 11.11.2019 і похідне від нього додаткове рішення від 28.05.2020, яке зі скасуванням основного рішення у відповідній частині не може залишатися чинним, скасувати, у позові до цих відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, відмовити, а в іншій частині залишити апеляційну скаргу без задоволення, судові рішення без змін.

Керуючись ст. 367 ч. 1, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 задовольнити частково, ухвалене щодо цих відповідачів рішення Свалявського районного суду від 11 листопада 2019 року і додаткове рішення Свалявського районного суду від 28 травня 2020 року скасувати, у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, відмовити.

В іншій частині залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Свалявського районного суду від 11 листопада 2019 року та додаткове рішення Свалявського районного суду від 28 травня 2020 року без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1261,21 грн у рахунок відшкодування витрат із оплати судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 29 грудня 2020 року.

Судді