Головуючий суддя
в суді І інстанції Козіна С.М.
Єдиний унікальний № 374/323/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року Ржищівський міський суд Київської області в складі :

головуючої судді- Козіної С.М.,

за участі:

секретаря- Маламан Я.О.,

позивача - ОСОБА_1 (не з`явився),

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 (не з`явився),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ржищів Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

21 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Ржищівського міського суду Київської області із вказаним позовом, посилаючись на те, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу будинку від 1 квітня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за № 13951840 від 14 квітня 2006 року. Відповідач по справі ОСОБА_3 є сином позивача, зареєстрований та раніше проживав у даному будинку. Проте вже більше року, як відповідач, зібравши свої власні речі, залишив будинок та виїхав у невідомому напрямку і адреса його фактичного місця проживання йому не відома. З того часу засоби зв`язку з сином втрачені. Спільного господарства відповідач з позивачем не веде, його особистих речей у будинку, господарських будівлях і спорудах та на території садиби немає, за комунальні послуги він не платить. Отже, позивач вважає, що відповідач втратив право на користування житловим приміщенням. Позивач просив визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 внаслідок відсутності в ньому понад шість місяців без поважних причин.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився з поважних причин.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити.

Відповідач у підготовче засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи в силу ст. 128-131 ЦПК України був повідомлений належним чином, шляхом розміщення 3 січня 2020 року оголошення про виклик на офіційній сторінці веб-порталу судової влади України, про причини неявки не повідомив, заперечень проти позовних вимог не надіслав.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_1 є власником садиби по АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10394837 (а.с. 6).

Згідно з довідкою Виконавчого комітету Ржищівської міської ради Київської області № 02-03-07-985 від 26 вересня 2019 року встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1 . Разом з ним за вказаною адресою зареєстровані: дружина ОСОБА_4 , доньки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , сини ОСОБА_7 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ОСОБА_10 (а.с. 7).

З актів обстеження проживання від 20 квітня 2019 року, 27 червня 2019 року, 26 серпня 2019 року, 28 жовтня 2019 року, складених комісією в складі: депутата Ржищівської міської ради Київської області VII скликання ОСОБА_2 та громадян ОСОБА_11 , ОСОБА_12, встановлено, що ОСОБА_3 зареєстрований у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , але з 2018 року не проживає у цьому будинку. Особистих речей та предметів домашнього вжитку громадянина ОСОБА_3 у будинку немає, участі у веденні спільного господарства з моменту свого переїзду до іншого місця проживання він не приймає, за комунальні послуги не платить (а.с. 10, 11, 12, 13).

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Саттею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право свободи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 163 ЖК Української РСР у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частинами третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

За змістом ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки /реєстрації/ самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Як встановлено з матеріалів справи, ОСОБА_3 з 2018 року виїхав з житлового будинку АДРЕСА_1 , та з того часу там не проживає, тому втратив право користування цим житлом.

Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 необхідно задовольнити.

Керуючись ст. 33 Конституції України, ст. 71, 72, 150, 163 ЖК Української РСР, ст. 29, 319, 321, 391 ЦК України, ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", ст. 2, 4, 12, 81, 82, 141, 223, 247, 265, 273, 280-284, 352, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, - задовольнити у повному обсязі.

Визнати ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), таким, що втратив право користуванням житловим будинком АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до пп. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 15.12.2017) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, тобто до Київського апеляційного суду через Ржищівський міський суд Київської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 14 лютого 2020 року.

Суддя