Номер провадження: 22-ц/813/2172/20
Номер справи місцевого суду: 521/1863/15-ц
Головуючий у першій інстанції Михайлюк О.А.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.10.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів:Таварткіладзе О.М., Погорєлової С. О.,

за участю секретаря Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства "Альфа-Банк" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Трофімець Вікторія Вячеславівна, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22.06.2017 року, -

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В. про звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись на те, що 01 грудня 2006 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» (в подальшому перетворено на ПАТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 2006/13-2.06/996, згідно якого банк надав йому кредит в сумі 200 000,00 доларів США зі сплатою 12,25% річних з кінцевим терміном повернення 11.12.2017 року.

В якості забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту, 01.12.2007 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» (в подальшому перетворено на ПАТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір про передачу в іпотеку належної йому незакінченої будівництвом квартири, розташованої на 9-му поверсі будинку який будується за адресою: АДРЕСА_1 .

31 липня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , яка є предметом іпотеки за договором від 01.12.2007 року, перехід права власності відбувся без відома іпотекодержателя.

Оскільки, в порушення умов договору кредиту ОСОБА_2 у встановлені строки, суму кредиту та інші передбачені договором платежі не сплачує, позивач вимушений звернутись з цим позовом до суду.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22.06.2017 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» був задоволений (т.2, а.с.159-160).

В рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_4 за договором кредиту № 2006/13-2.06/996 від 01.12.2006 року на користь ПАТ «Укрсоцбанк» було вирішено звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_1 на праві власності, шляхом надання ПАТ «Укрсоцбанк» права продажу вказаного предмета іпотеки, в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 3 654,00 грн. в рахунок сплаченого судового збору.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 27 липня 2017 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення було залишено без задоволення (т.2, а.с.198).

Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що ОСОБА_2 встановлені договором терміни повернення наданого йому кредиту та сплати відсотків по ньому не дотримувався, внаслідок чого у останнього виникла заборгованість перед баном. Оскільки між ОСОБА_3 та банком було укладено договір іпотеки в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, позивачем було подано позов про звернення стягнення на предмет іпотеки з метою захисту своїх прав.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

07.08.2017 року від представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 , надійшла апеляційна скарга на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22.06.2017 року, відповідно до якої апелянт просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк».

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Так, апелянт вказує, що рішення суду першої інстанції не відповідає нормам ЗУ «Про іпотеку».

Посилаючись на загальний розмір заборгованості суд не зазначив усіх складових цієї заборгованості, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, пріорітету та розміру вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмету іпотеки, не перевірив обгрунтованості їх нарахування, а також не зазначив початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

ОСОБА_1 вказує, що суд першої інстанції не надав жодної оцінки факту пропуску позивачем строку позовної давності, про застосування наслідків якого було заявлено відповідачем під час розгляду справи.

Вказує, що передача в іпотеку об`єктів незавершеного будівництва на час укладення договору здійснювалась шляхом передачі в іпотеку прав на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт незавершеного будівництва, а отже договір іпотеки не відповідає номам закону.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

19 вересня 2017 року на адресу суду від представник ПАТ «Укрсоцбанк» надійшли заперечення на апеляційну скаргу, відповідно до якоих представник ПАТ «Укрсоцбанк» просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, оскільки Малиновського районного суду м. Одеси від 22.06.2017 року було ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

При цьому зазначив, що у справі, що є предметом апеляційного перегляду встановлено, що ОСОБА_6 є іпотекодавцем за визначенням ч. 7 ст. 5 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» №979-IV, як особа, яка передала в іпотеку свої майнові права на квартиру що будується, та стане її власністю після завершення будівництва.

Також позивач вказує, що оскільки ОСОБА_1 не є стороною іпотечного договору, він не може звертатись із заявою про застосування наслідків спливу позовної давності.

Разом з тим, позивач вказує, що клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності не є обгрунтованим, оскільки останній платіж з боку ОСОБА_4 необхідно було здійснити до 25.12.2014 року, а Банк звернувся до суду із позовом 28.01.2015 року, тобто в межах строку, передбаченого ЦПК.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 11.08.2017 року провадження по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Трофімець Вікторія Вячеславівна, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22.06.2017 року було відкрито.

Ухвалою від 14.08.2017 року вказану цивільну справу було призначено до розгляду.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.09.2017 року апеляційне провадження зупинено до розгляду цивільної справи, яка перебуває на розгляді Малиновського районного суду м. Одеси, за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання іпотечного договору недійсним.

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м.Одесі.

Відповідно до ч.6ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

В порядку ч.6ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 року №1 днем початку роботи Одеського апеляційного суду визначено 03.01.2019 року.

Згідно до ч.5ст.31 ЦПК України у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено склад колегії суддів: Кравець Ю.І. головуючий суддя, судді Журавльов О.Г., Комлева О.С.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.01.2019 року цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Трофімець Вікторія Вячеславівна, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22.06.2017 року було прийнято до провадження.

16 жовтня 2019 року на адресу Одеського апеляційного суду надійшов супровідний лист за підписом керівника апарату Малиновського районного суду м. Одеси №03/448/2019-Вих. від 11.10.2019 року з належним чином засвідченою копією постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 09.09.2019 року по справі №521/11217/17 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» в особі Одеської обласної філії, третя особа ОСОБА_2 про визнання недійсним договору.

На підставі Розпорядження щодо повторного автоматизованого розподілу справи між суддями №5015 від 05.11.2019 року та у відповідності до пунктів 2.3.49., 2.3.50. Положення про автоматизовану систему документообігу суду за вказаною цивільною справою було призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 05.11.2019 року визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого - Князюка О. В., суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26.11.2019 року вказану цивільну справу було прийнято до провадження, провадження у справі поновлено та справу призначено до розгляду.

Ухвалою від 30.04.2020 року було задоволено клопотання Акціонерного товариства "Альфа-Банк" про заміну сторони у справі, замінено позивача по справі, а саме: замість Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» залучено до участі у справі як правонаступника Акціонерне товариство "Альфа-Банк".

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.10.2020 року клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження до розгляду справи №521/7485/19 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_4 про визнання договору недійсним було залишено без задоволення.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

01 грудня 2006 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» (в подальшому перетворено на ПАТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 2006/13-2.06/996, згідно якого банк надав йому кредит в сумі 200 000,00 доларів США зі сплатою 12,25% річних з кінцевим терміном повернення 11.12.2017 року.

В якості забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту, 01.12.2007 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» (в подальшому перетворено на ПАТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір про передачу в іпотеку належної йому незакінченої будівництвом квартири, розташованої на 9-му поверсі будинку який будується за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний договір засвідчений приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В.

31 липня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , яка є предметом іпотеки за договором від 01.12.2007 року, перехід права власності відбувся без відома іпотекодержателя.

ОСОБА_2 встановлені договором терміни повернення наданого йому кредиту та сплати відсотків по ньому не дотримувався, внаслідок чого, станом на 27.01.2015 року у нього виникла заборгованість перед банком у розмірі: 157 433,83 доларів США заборгованість за кредитом; 64 564,14 доларів США заборгованість за відсотками; а всього 221 997,97 доларів США, що складає 3 529 676,98 гривень.

Даний розрахунок щодо залишку заборгованості за тілом кредиту, нарахованих відсотків, інфляційних втрат боржником не оспорювався.

Відповідно до запису відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб від 03.12.2019 року АТ "Укрсоцбанк" (номер запису 4002827) стан суб`єкта: припинено.

15 жовтня 2019 року, відповідно до пункту "г" частини 4 статті 1 Закону України "Про спрощення процедур реорганізації та капіталізації банків" пунктів 3.1, 5.3 Постанови правління НБУ №189 від 27.06.2018 року "Про затвердження положення про особливості реорганізації банку за рішенням його власників", було затверджено Передавальний акт, у відповідності до якого АТ "Альфа-Банк" у порядку правонаступництва набуває всіх прав за переданими йому активами (включаючи права за договорами забезпечення, у тому числі поруки), а також набув обов`язків боржника за вимогами кредиторів (вкладників) за переданими зобов`язаннями без необхідності внесення змін до відповідних договорів. Згідно п. 2 Передавального акту від 15.10.2019 року, внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ "Укрсоцбанк" правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків за вище вказаним актом є АТ "Альфа Банк", з дати затвердження цього передавального акту загальними зборами акціонерів АТ "Альфа-Банк" та рішення єдиного акціонера АТ "Укрсоцбанк" а саме х 15.10.2019 року.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За правилами, передбаченими п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок неналежного виконання зобов`язань за кредитним договором у ОСОБА_4 , позивач реалізував своє право зверненням до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки з реалізацією предмета іпотеки за рішенням суду шляхом проведення прилюдних торгів для погашення заборгованості за кредитом та процентами.

Колегія погоджується із вказаним рішенням з огляду на наступне.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно ст. 1 Закону України «Про іпотеку», з відповідними змінами та доповненнями, іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язань нерухомим майном, що залишається у володіння і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення свої вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку встановленому цим Законом.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Положення зазначеної норми визнано таким, що відповідають Конституції України (є конституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року№ 8-р/2020.

Оскільки боржником за основним зобов`язанням ОСОБА_3 як встановлено вище, неналежно виконувалися взяті на себе зобов`язання по поверненню кредитних коштів за кредитним договором забезпеченим іпотекою, позивач в порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку» направив боржнику вимогу від 04.08.2014 про усунення порушень шляхом сплати заборгованості з попередженням про можливе звернення стягнення на предмет іпотеки, проте заборгованість у вказаний термін сплачена не була (Том І, а.с. 22-24).

Згідно з п/п 4.1 Іпотечного договору від 01.12.2006, іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання.

Пунктом 4.5 Іпотечного договору визначено право іпотекодержателя визначити спосіб стягнення на предмет іпотеки, в тому числі шляхом продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження.

Стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.

За вимогами частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

За змістом частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.

Так, Велика Палата Верхового Суду у своїй постанові від 21 березня 2018 року № 14-11цс18 дійшла висновку про те, що у спорах цієї категорії, лише не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.

При цьому, колегія суддів бере до уваги, що неврахування судом вказаної обставини не призвело до ухвалення незаконного остаточного судового рішення у справі, оскільки по суті суд першої інстанції правильно задовольнив позовні вимоги, а не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Особливості обсягу вимог іпотекодержателя, які задовольняються за рахунок предмета іпотеки, визначаються Законом «Про іпотеку». За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання (ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про іпотеку»). Якщо інше не встановлено законом або іпотечним договором, іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування: витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги за основним зобов`язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки; витрат на утримання і збереження предмета іпотеки; витрат на страхування предмета іпотеки; збитків, завданих порушенням основного зобов`язання чи умов іпотечного договору (ч. 3 ст. 7 Закону «Про іпотеку»).

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Cт. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у рішенні суду, крім іншого, має бути зазначено загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

За текстом заочного рішення рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22.06.2017 року встановлено, що станом на 27.01.2015 року у ОСОБА_4 виникла заборгованість перед банком у розмірі: 157 433,83 доларів США заборгованість за кредитом; 64 564,14 доларів США заборгованість за відсотками; а всього 221 997,97 доларів США, що складає 3 529 676,98 гривень

Щодо тверджень апелянта, що під час укладення вказаного договору іпотеки були порушені положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» у редакції, яка була чинною на час укладення оскаржуваного договору, оскільки майнові права на незакінчену будівництвом квартиру АДРЕСА_4 не могли бути предметом іпотеки, колегія зазначає наступне.

Так, за змістом ч.ч. 1,3 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи; правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.

Згідно з ч.1 ст.576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Відповідно до ч.2 ст.583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.

Згідно ст.190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами.

Майнові права на нерухомість, що є об`єктом будівництва (інвестування), не є речовими правами на чуже майно, оскільки об`єктом цих прав не є «чуже майно», а також не є правом власності, оскільки об`єкт будівництва (інвестування) не існує на момент встановлення іпотеки, а тому не може існувати й право власності на нього.

Отже, майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно, інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» (в редакції на дату укладення договору іпотеки) установлювала, що іпотека виникає відповідно до цього Закону та Закону України «Про іпотеку» щодо нерухомого майна, об`єктів незавершеного будівництва та майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено.

За таких обставин, наявність подібного твердження в ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» законодавчо закріплювала можливість укладення договорів іпотеки в тому числі стосовно майнових прав на незавершений будівництвом об`єкт нерухомості.

Окрім того, потрібно звернути увагу на дію загального принципу цивільного права свободу договору (статті 6, 627 ЦК України). Неможливим є тільки укладання договорів відносно предметів, що виключені з цивільного обороту, до яких майнові права на нерухомість не відносяться. Наявний принцип цивільного законодавства повністю може бути застосований і до способів забезпечення зобов`язання, оскільки відповідно до ЦК України в редакції станом на дату укладення договору іпотеки не було заборон укладення інших не врегульованих ЦК договорів забезпечення зобов`язання (частина друга статті 546 ЦК України). До того ж, частиною першою статті 576 ЦК України чітко вказувалося, що предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Крім того, частинами 4-7 статті 576 ЦК України передбачено перелік майна, яке не може бути предметом застави, та можливість заборони передачі у заставу деяких видів майна іншими законами.

Тобто, законодавством не передбачено прямої заборони передачі майнових прав у заставу, навпаки вказано, що майнові права входять до переліку майна, яке може виступати таким.

Таким чином ні Законом України «Про іпотеку», а ні Законом України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» не передбачена заборона на укладення договорів іпотеки, предметом яких виступають майнові права.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

Відповідно до частини першої, п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

За змістом цих норм початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусовому порядку через суд.

Враховуючи положення вищенаведеної частини другої статті 1050 ЦК України, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється з дня настання строку виконання основного зобов`язання, яким є строк виконання зобов`язання у повному обсязі (кінцевий строк) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту дострокового.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Судом також встановлено, що згідно з пунктом 1.1.2. Кредитного договору строк його дії до 30 листопада 2021 року, а вимога про дострокове погашення кредиту була заявлена банком 04.08.2014 року.

У зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється.

Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України "Про іпотеку"). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України "Про іпотеку").

Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.

Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України "Про іпотеку"). Натомість Законом України "Про іпотеку" не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов`язанням.

Проаналізувавши положення статті 17 Закону України "Про іпотеку" у взаємозв`язку зі статтями 256, 266, 267, 509, 598 ЦК України, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла такого висновку.

Якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України "Про іпотеку".

Виходячи із вищезазначеного, твердження ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про неправильність рішення безпідставні, суперечать вимогам закону та дійсним обставинам справи. Також не є підставою для звернення стягнення на іпотечну квартиру не зазначення її початкової ціни продажу, оскільки визначення ціни продажу згідно рішення суду здійснюватиметься на підставі дійсної оцінки, визначеної суб`єктом оціночної діяльності, на рівні не нижчому за ціни на цей вид майна, що виключає порушення прав іпотекодавця.

Враховуючи наведене, підстав для скасування рішення суду першої інстанції за доводами апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22.06.2017 року по справі за позовом Акціонерного товариства "Альфа-Банк" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Трофімець Вікторія Вячеславівна - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 02.11.2020 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: О. М. Таварткіладзе

С. О. Погорєлова