справа № 208/4416/20
№ провадження 2/208/1731/20
09 листопада 2020 р. м. Кам`янське
Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, у складі:
Головуючого, судді - Івченко Т.П.,
секретаря судового засідання - Корнієнко К.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кам`янське Дніпропетровської області, в загальному позовному провадженні, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Кам`янської міської ради, третьої особи, без самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Перша кам`янська державна нотаріальна контора «про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за законом», суд-
В липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до Кам`янської міської ради, третя особа - Першої кам`янської державної нотаріальної контори «про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за законом», згідно до якого заявила позовні вимоги:
-визнати за нею, - ОСОБА_1 , право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке складається з 7/20 часток житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування заявлених позовних вимог, ОСОБА_1 зазначено, що її матір ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , внаслідок скоєного злочину її братом ОСОБА_3 , який згідно до ст. 1224 ЦК України не має права на спадкування.
Позивач вважаючи себе єдиним спадкоємцем за законом, на спадщину яка відкрилася після смерті її матері, 23.05.2017 року звернулася до державного нотаріуса Першої кам`янської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.
14.02.2018 року отримала від нотаріуса постанову про відмову у видачі на її ім`я свідоцтва про право на спадщину, що відкрилася після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , з підстав відсутності документів, необхідних для оформлення та видачі свідоцтва про право на спадщину.
Зважаючи на те, що у відповіді ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» № 164 від 12.02.2018 р., на запит нотаріуса, зазначено, що право власності на 7/20 часток житлового будинку АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого 20.09.1996 р. Огневою Н.О. приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу за реєстровим № 6219, договір дарування відсутній у спадкоємця, нотаріус винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій та роз`яснила, що згідно ст. 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Згідно з ч. 1 ст. З Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Позивач вважає, що відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, що відкрилася після смерті матері, з підстав відсутності правовстановлюючого документа на підтвердження права власності на 7/20 часток житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , є спір про право, а тому звертається із позовом до суду, заявляючи саме вимоги до Кам`янської міської ради, як відповідача по справі, з яким у позивача спір.
На підтвердження своєї позиції, позивачем до позовної заяви долучені наступні докази: копію свідоцтва про смерть ОСОБА_2 серія НОМЕР_1 виданого 23.05.2017 року Заводським районний у місті Кам`янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області; копію лікарського свідоцтва про смерть виданого 18.05.2017 року № 655; копію посвідчення виданого 21.10.2009 року; копією довідки №164 виданої 12.02.2018 року ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації»; копію Вироку суду від 01.11.2017 року; копією Постанови про відмову у вчинення нотаріальної дії виданою 14.02.2018 року державним нотаріусом Першої кам`янської держаної нотаріальної контори Новіковою Л.В.; копію Висновку про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 22.06.2020 року.
2.Позиція відповідача.
Відповідач Кам`янська міська рада, будучи обізнана про наявність заявленого позову до відповідача, своїм право на подання відзиву на позов не скористався. Представником відповідача на адресу суду подано клопотання про проведення судового розгляду справи за відсутності представника та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства України (а.с. 35).
3.Позиція третьої особи, без самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Першої кам`янської державної нотаріальної контори.
Третя особа, будучи обізнана про наявність заявленого позову, своїм право на подання відзиву на позов не скористалася, направив на адресу суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника нотаріальної контори (а.с. 31).
4.Заяви, клопотання, процесуальні рішення.
08.07.2020 року позивачем подано позов до провадження суду.
08.07.2020 року відкрито провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Кам`янської міської ради, третя особа - Перша кам`янська державна нотаріальна контора «про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за законом», в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.
09.09.2020 року позивачем ОСОБА_1 подано заява про проведення судового розгляду за її відсутності, додаткових заяв та клопотань станом на 09.09.2020 року сторона позивача не має (а.с. 32).
01.10.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
5.Фактичні обставини встановлені судом.
Згідно до свідоцтва про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , її батьками записані: мати - ОСОБА_2 , батько - ОСОБА_5 (а.с. 19).
16.07.1988 року ОСОБА_4 уклала шлюб із ОСОБА_6 , що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с. 20), після укладання шлюбу їй присвоєно прізвище ОСОБА_1 , актовий запис № 29 від 16.07.1988 року.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є особою що має інвалідність 2-ої групи, що підтверджено копією посвідчення (пенсійна справа № 119057) від 21.10.2009 року.
31.12.2012 року проведено реєстраційний запис набуття ОСОБА_2 права власності на 7/20 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 20.09.1996 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського нотаріального округу Огнєвою Н.О., зареєстрованого у реєстрі за № 6219, що підтверджено довідкою № 164 від 12.02.2018 року (а.с. 5).
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , була зареєстрована за адресою будинок АДРЕСА_1 , в період з 08.09.1997 року по 14.02.2018 рік.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померла, смерть якої зареєстрована Заводським районним у місті Кам`янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 583 від 19.05.2017 року (а.с. 8).
Згідно до лікарського свідоцтва про смерть № 655 від 18.05.2017 року ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 внаслідок нападу з метою убивства чи нанесення ушкодження (а.с. 12).
23.05.2017 року заведена спадкова справа після смерті спадкодавця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , Першою кам`янською державною нотаріальною конторою за № 392/2017, що підтверджено копією витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с. 7).
01.11.2017 року Вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , визнано винним у вбивстві ОСОБА_2 . Вирок набув законної сили 02.12.2017 року.
14.02.2018 року державним нотаріусом Першої кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Новіковою Л.В. видано Постанову про відмову ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину на частку житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , після ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із відсутністю документів, необхідних для оформлення та видачі свідоцтва про право на спадщину, а саме відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно.
6. Норми права застосовані судом.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло.
Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло.
У ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 345 ЦК України закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.
Ст. 4 Цивільного Кодексу Української РСР (1963 року). Підстави виникнення цивільних прав і обов`язків.
Цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених
законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян
і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу
загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують
цивільні права і обов`язки.
Відповідно до цього цивільні права і обов`язки виникають:
з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не
передбачених законом, але таких, які йому не суперечать;
з адміністративних актів, у тому числі для державних,
кооперативних та інших громадських організацій - з актів
в результаті відкриттів, винаходів, раціоналізаторських
пропозицій, створення творів науки, літератури і мистецтва;
внаслідок заподіяння шкоди іншій особі, а так само внаслідок
придбання або збереження майна за рахунок коштів іншої особи без
внаслідок інших дій громадян і організацій;
внаслідок подій, з якими закон пов`язує настання
цивільно-правових наслідків.
Ст. 86 Цивільного Кодексу Української РСР (1963 року). Право власності.
Право власності - це врегульовані законом суспільні відносини
щодо володіння, користування і розпорядження майном.
Право власності в Україні охороняється законом.
Держава забезпечує стабільність правовідносин власності.
Власність в Україні виступає в таких формах: приватна,
колективна, державна.
Усі форми власності є рівноправними.
Відносини власності регулюються Законом України «Про власність».
Ст. 112 Цивільного Кодексу Української РСР (1963 року). Поняття спільної власності.
Майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам.
Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).
Ч. 1 статті 128 Цивільного Кодексу Української РСР (1963 року). Момент виникнення права власності у набувача майна за договором.
Право власності (право оперативного управління) у набувача
майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не
передбачено законом або договором.
Ст. 151 Цивільного Кодексу Української РСР (1963 року). Поняття зобов`язання і підстави його виникнення.
В силу зобов`язання одна особа (боржник) зобов`язана вчинити
на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як-от: передати
майно, виконати роботу, сплатити гроші та інше або утриматися від
певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання
Зобов`язання виникають з договору або інших підстав, зазначених у статті 4 цього Кодексу.
Ст. 153 Цивільного Кодексу Української РСР (1963 року). Укладення договору
Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній
у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.
Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Ст. 154 Цивільного Кодексу Української РСР (1963 року). Форма договору.
Коли сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми, хоч би за законом для даного виду договорів ця форма і не потребувалась.
Ст. 224 Цивільного Кодексу Української РСР (1963 року). Договір купівлі-продажу.
За договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Цивільний Кодекс України.
Згідно до ст. 15 ЦК України:
1.кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
2. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦК України, Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
Ч. 1 ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.
Ст. 1216 ЦК України - спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Ч. 1 ст. 1217 ЦК України, - спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Ч. 1 ст. 1218 ЦК України, - до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Ст. 1220 ЦК України.
1. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
2. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Ст. 1258 ЦК України.
1. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.
2. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Ч. 1 ст. 1261 ЦК України, -у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Ст. 1268 ЦК України.
1. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
2. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.
3. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
4. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.
5. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Стаття 1269 ЦК України.
1.Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Ст. 1296 ЦК України.
1. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
2. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.
3. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Стаття 1297 ЦК України.
1. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.
2. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.
Закону України «Про нотаріат».
Стаття 1. Поняття нотаріату. Органи і особи, які вчиняють нотаріальні дії
Нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.
Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).
Аб. 2 ст. 4 Стаття 4. Права нотаріуса
Нотаріус має право: витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій.
Стаття 46. Витребовування відомостей і документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії
Нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.
Відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій, повинні бути подані в строк, визначений нотаріусом. Цей строк не може перевищувати одного місяця.
Неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні.
Стаття 49. Відмова у вчиненні нотаріальних дій
Нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо:
2) не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії
Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
При оцінці вищезазначених документів як доказів в даній справі, суд враховує вимоги міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України, які визначають, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Відповідно до ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Постановою Пленуму ВСУ № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» встановлено, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.
Згідно положень п. 4.14, 4.18 глави 10 Порядку здійснення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину здійснюється за наявності необхідних документів, що підтверджують наявність певних юридичних фактів, у тому числі й склад спадкового майна. У разі, якщо у спадкоємців відсутні всі необхідні документи, питання визнання права на спадщину вирішується у судовому порядку.
Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 передбачено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
7.Висновки та мотиви прийнятого рішення.
Як встановлено в ході судового розгляду, позивачем на підтвердження належності померлій особі - ОСОБА_2 , надано копію довідки № 164 від 12.02.2018 року (а.с. 5), з якої вбачається що 31.12.2012 року проведено реєстраційний запис набуття ОСОБА_2 права власності на 7/20 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 20.09.1996 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського нотаріального округу Огнєвою Н.О., зареєстрованого у реєстрі за № 6219.
Станом на 31.12.2012 року, в порядку Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства Юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 року, право власності ОСОБА_2 було зареєстроване Обласним комунальним підприємством «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації».
Таким чином, проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно.
Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації (ч.4 ст.334 ЦК України).
Підставою для звернення ОСОБА_1 із позовом є відмова у видачі їй, як спадкоємиці за законом свідоцтва про право на спадщину після ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із відсутністю документів, необхідних для оформлення та видачі, а саме відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно, що стало підставою для винесення 14.02.2018 року державним нотаріусом Першої кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Новіковою Л.В. відповідної постанови, а саме видано Постанову про відмову ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину на частку житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 .
Тобто, підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщини на ім`я ОСОБА_1 , є відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно, а не оспорення або не визнання права власності ОСОБА_2 , за її життя, на 7/20 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 20.09.1996 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського нотаріального округу Огнєвою Н.О., зареєстрованого у реєстрі за № 6219.
Так, документом, відповідно до статті 1 Закону України "Про інформацію" є матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі і просторі.
У разі втрати оригіналу документу (правовстановлюючих документів), передбачене право отримання дублікату.
Так, дублікатом є другий примірник документа, що має таку саму юридичну силу, як оригінал. Тобто, дублікат документа містить ті ж відомості, що й оригінал документа. Фактично видача дубліката полягає у відтворенні тексту документа, дублікат якого видається, що спрямоване на відновлення такого документа у випадку неможливості використання останнього з певних причин.
Так, за загальним правилом, у разі втрати або зіпсування документа, лише суб`єкт, що видавав такий документ, може видати його дублікат.
Ч. 1 ст. 53 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких вчинялася нотаріальна дія, нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування видається дублікат втраченого або зіпсованого документа.
Згідно до ч 2 ст. 53 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що д ублікати документів, посвідчених або виданих нотаріусом, посадовою особою органу місцевого самоврядування, можуть бути видані за письмовою заявою спадкоємців осіб, за дорученням яких або щодо яких вчинялася нотаріальна дія, а також виконавця заповіту та на запит нотаріуса, яким заведено спадкову справу. У такому разі нотаріусу, крім свідоцтва про смерть таких осіб, подаються документи, що підтверджують родинні відносини (свідоцтво виконавця заповіту).
Також, порядок видачі дублікатів документів, визначений і главою 22 Наказу Міністерства Юстиції України від 22.02.2012 року за № 296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», згідно до якого визначено:
1. Підстави видачі дубліката документа.
1.1. У разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом, за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких учинялася нотаріальна дія, нотаріусом видається дублікат утраченого або зіпсованого документа.
1.2. Дублікати документів, посвідчених або виданих нотаріусом, можуть бути видані за письмовою заявою спадкоємців осіб, за дорученням яких або щодо яких вчинялася нотаріальна дія, а також виконавця заповіту та на запит нотаріуса, яким заведено спадкову справу. У цьому разі нотаріусу, крім свідоцтва про смерть таких осіб, подаються документи, які підтверджують їх родинні стосунки (свідоцтво виконавця заповіту).
2. Місце видачі дубліката документа
До передачі в архів примірників документів, посвідчених або виданих нотаріусом, дублікат утраченого або зіпсованого документа видається нотаріусом за місцем його зберігання.
Як вбачається із матеріалів справи, позивачем не реалізовано своє право в досудовому порядку на звернення до нотаріуса, який вчиняв нотаріальну дію, для отримання дублікату втраченого або зіпсованого правовстановлюючого документу необхідного для оформлення права на спадкування, а саме до приватного нотаріуса Дніпродзержинського нотаріального округу Огнєвої Н.О., якою посвідчено договір дарування 7/20 частин житлового будинку АДРЕСА_1 від 20.09.1996 року, зареєстрованого у реєстрі за № 6219, згідно до якого ОСОБА_2 набула відповідне право власності за своє життя на зазначену частину житлового будинку.
Крім того, пунктом 53 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень визначено, що для державної реєстрації права власності та інших речових прав на земельну ділянку, права власності на об`єкт нерухомого майна, реєстрацію яких проведено до 1 січня 2013 року відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, у зв`язку із втратою, пошкодженням чи псуванням відповідного державного акту на право власності чи постійного користування земельною ділянкою, свідоцтва про право власності на нерухоме майно використовуються відомості з Державного земельного кадастру або Реєстру прав власності на нерухоме майно, який є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, та паперовий носій інформації (реєстрові книги, реєстраційні справи, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації).
У разі наявності в заявника копії примірника втраченого, пошкодженого чи зіпсованого державного акту, свідоцтва про право власності на нерухоме майно подається також відповідна копія.
Державна реєстрація прав у випадку, передбаченому цим пунктом, проводиться виключно за умови встановлення державним реєстратором наявності зареєстрованих речових прав на підставі таких документів у Державному земельному кадастрі чи в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, або на паперових носіях інформації (в реєстрових книгах, реєстраційних справах, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації), з обов`язковим зазначенням у Державному реєстрі прав відомостей про втрату, пошкодження чи зіпсування відповідного документа.
Отже, у випадку втрати, пошкодження або зіпсування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого органом місцевого самоврядування або місцевою адміністрацією, державного акту на право власності на земельну ділянку, за видачею свідоцтва на заміну втраченого, пошкодженого чи зіпсованого документа, необхідно звертатись саме до державного реєстратора.
Враховуючи, що правовстановлюючий документ - договір дарування від 20.09.1996 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського нотаріального округу Огнєвою Н.О., зареєстрованого у реєстрі за № 6219, та набуття ОСОБА_2 права власності на 7/20 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , зареєстровано лише на підставі проведеного реєстраційного запису лише 31.12.2012 року, тобто у період до 01.10.2013 року, то при зверненні до державного реєстратора надають:
¦копію втраченого оригіналу, отриману з архіву БТІ або міського, обласного, відомчого архіву. Може використовуватися особиста фотокопія з електронного архіву власника;
¦інформація про втрату документа, яка опублікована в друкованому засобі масової інформації загальнодержавного, обласного, регіонального або місцевого рівня. ЗМІ повинно мати поширення в тій місцевості, де сталася втрата документації.
Таким чином, судом встановлено, що заявляючи позовні вимоги до Кам`янської міської ради, позивачем ОСОБА_1 , заявлено вимоги на захист власних прав, свобод та інтересів, посилаючись на їх порушенням невизнання або оспорення саме Кам`янською міською радою, що фактично не підтверджене жодним доказом наданим позивачем.
Тобто судом не встановлено наявність спору між позивачем та визначеним ОСОБА_1 відповідачем, щодо визнання за нею прав в передбаченому законом порядку, в тому числі щодо спадкування на майно яке включене у склад спадщини, що є обов`язковою передумовою для звернення позивача із позовом до суду.
Обов`язковою умовою для набуття будь-якою особою право на звернення до суду, є наявність у зазначеної сторони прав, інтересів та свобод, які існують та які порушені, невизнані або оспорювані, що узгоджується з приписами ч. 1 ст. 4 ЦПК України.
Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
А тому, оцінюючи у сукупності всі фактичні обставини, та докази надані сторонами, враховуючи підстави та обґрунтування заявлених вимог позивачем, суд приходить до висновку про їх безпідставність та необґрунтованість, та як наслідок відсутності підстав для їх задоволення.
Також судом враховується, що поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу зазначеної Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
Можливість практичного здійснення права на звернення до суду за судовим захистом залежить від певних передумов, які у цивільній процесуальній літературі іменуються передумовами права на звернення до суду за судовим захистом. Ці передумови розподіляють на суб`єктивні, які належать до особистості суб`єктів спору, та на об`єктивні, пов`язані з характером предмета, який підлягає внесенню на розгляд суду; на позитивні та негативні - залежно від зв`язку права на звернення до суду з наявністю або відсутністю цих передумов.
Верховним Судом у Постанові від 13.05.2019 року у справі 905/494/18 викладено правову позицію, згідно до якої в разі втрати правовстановлюючого документа позивач звертається до суду, як правило, у зв`язку з неможливістю реалізації ним свого права власності. У таких випадках суб`єктивне право власності іншими особами не порушується, однак, відповідачами в таких справах є особи, які не визнають належності на праві власності майна позивачу у зв`язку з відсутністю у нього відповідного документа. Позивачем не доведено того, що відповідач ставить під сумнів наявність права власності позивача на спірне нерухоме майно, як і не доведено порушення, невизнання та/або оспорення його прав власника будь-якими іншими особами, що підтверджується тим, що відомості про спірний об`єкт нерухомого майна позивача внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тобто вказане нерухоме майно належить на праві власності позивачу.
При цьому, обставини втрати та/або неможливості повернення відповідачем правовстановлюючих документів позивача також не можуть обґрунтовувати порушення прав позивача як власника спірного об`єкту нерухомості у даному спорі про визнання права власності, оскільки, як встановлено судами попередніх інстанцій, позивачем не доведено, що останній не зміг реалізувати своє право на володіння, користування та/або розпорядження спірним об`єктом через відсутність зазначених документів, зокрема, отримав відмову у вчиненні того чи іншого правочину або інші перешкоди у реалізації своїх прав.
Крім того, суд вважає необхідним зазначити, що спадкування здійснюється в порядку визначеному книгою шостою Цивільного Кодексу України.
Для вирішення питання про наявність підстав для набуття позивачем права власності на спадщину відкриту після смерті спадкодавця, крім підтвердження наявності спору у позивача з відповідачем щодо невизнання або оспорення такого права, необхідною передумовою є встановлення наявності заведеної спадкової справи, коло спадкоємців, черговість спадкування, склад спадщини, наявність або відсутність заповіту складеного за життя спадкодавцем, наявність обмежень, заборон на належне спадкодавцю майно, місце реєстрації та проживання спадкодавця на час його смерті, коло осіб які проживали зі спадкодавцем на час його смерті, коло осіб яких утримував спадкодавець на час своєї смерті, коло осіб які прийняли спадщину, коло осіб які відмовилися від прийняття спадщини, коло осіб які виключені із кола спадкоємців, та інше.
Так, згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, - Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ч. 2 ст. 77 ЦПК України, - Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Ч. 1 ст. 81 ЦПК України, - Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Ч. 3 ст. 12 ЦПК України, - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Ч. 1 ст. 13 ЦПК України, - Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Як вбачається із матеріалів справи, позивач при зверненні до суду так і під час проведення підготовчих дій, будучи обізнана про свої права та обов`язки будь-яких заяв та клопотань про витребування (забезпечення) доказів, в передбаченому порядку не заявляла, а натомість подала заяву про те, що всі докази, які вважала достатніми, нею подані.
В той же час, суд обмежений у праві на збирання (витребування) доказів на підтвердження позиції позивача за власною ініціативою, так як згідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і саме позивач зобов`язаний довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.
Як вбачається із матеріалів позовної заяви поданої позивачем, позивачкою ОСОБА_1 не подано доказів, які б за своєю сукупністю підтвердили її одноособове право на спадкування спадщини відкритої після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , в тому числі в порядку спадкування за законом, та і під час підготовчих дій по справі позивачем заяв або клопотань про витребування спадкової справи, тощо, або інших доказів на підтвердження своїх вимог не заявлялося, та не долучалося.
А тому, оцінюючи у сукупності всі фактичні обставини, та докази надані сторонами, враховуючи підстави та обґрунтування заявлених вимог позивачем, суд приходить до висновку про їх безпідставність та необґрунтованість, та як наслідок відсутності підстав для їх задоволення.
Також судом враховується, що поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу зазначеної Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
Можливість практичного здійснення права на звернення до суду за судовим захистом залежить від певних передумов, які у цивільній процесуальній літературі іменуються передумовами права на звернення до суду за судовим захистом. Ці передумови розподіляють на суб`єктивні, які належать до особистості суб`єктів спору, та на об`єктивні, пов`язані з характером предмета, який підлягає внесенню на розгляд суду; на позитивні та негативні - залежно від зв`язку права на звернення до суду з наявністю або відсутністю цих передумов.
До суб`єктивних передумов належить процесуальна правоздатність особи, яка звернулася до суду за судовим захистом, а також суб`єкта, який буде притягнутий судом як відповідач або заінтересована особа. Право на звернення до суду за судовим захистом виникає одночасно з виникненням цивільної процесуальної правоздатності. Так, відповідно до ст. 28 ЦПК здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) визнається за всіма фізичними і юридичними особами. Оскільки всі фізичні особи набувають процесуальної правоздатності з моменту народження і не можуть бути її позбавлені, а відповідно і здатності звернення до суду за судовим захистом, то в судовій практиці питання щодо процесуальної правоздатності може виникати тільки стосовно організацій. Процесуальна правоздатність організацій залежить від того, чи є організація юридичною особою.
Суб`єктивною передумовою права на звернення до суду є також процесуальна заінтересованість особи. За загальним правилом звертатися до суду можна лише за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Із цього положення ст. З ЦПК випливає наявність заінтересованості особи в судовому захисті. Щодо заінтересованості осіб, які звертаються до суду за захистом прав, свобод та інтересів іншої особи, або державних чи суспільних інтересів, то їх заінтересованість має службовий характер і обумовлена їх правовим становищем.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Виходячи з наведеного, суд враховує що оформлення спадщини передбачено в порядку звернення до нотаріуса, який визначено Законом України «Про нотаріат», та порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства Юстиції України від 22.02.2012 року за № 296/5, а тому перебирання функцій нотаріату на суд, не є можливим, та суперечить правовій визначеності.
А сам факт звернення позивача із позовом до суду, не є безумовною та безальтернативною обставиною, що зобов`язує суд без належного з`ясування та встановлення всіх фактичних обставин, без дослідження доказів, виносити рішення на користь будь-якої сторони.
Враховуючи вище зазначене, за відсутності встановленого судом, на час звернення із позовом, спору між позивачем та відповідачем щодо оспорення або невизнання права позивача на спадщину, не вчинення дій позивачем в досудовому порядку на отримання дублікату договору дарування як правовстановлюючого документу необхідного для оформлення та отримання позивачем свідоцтва про прийняття спадщини, не надання доказів на підтвердження своєї позиції позивачем, не витребування копії спадкової справи, не подання клопотань про їх витребування для встановлення питань визначених книгою шостою ЦК України, як спадкоємицею, а тому суд приходить до висновку що позовні вимоги заявлені ОСОБА_1 задоволенню не підлягають вцілому, що не обмежує права ОСОБА_1 в передбаченому законом порядку на отримання дублікату правовстановлюючого документу, та оформлення права на спадкування в передбаченому законом порядку.
8.Судовий збір.
Позивач ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 2-ої групи, що підтверджено долученою до позову копією посвідчення від 21.10.2009 року, що згідно до п. 9 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільняє позивача від сплати судового збору.
Таким чином, згідно до приписів ст. 141 ЦПК України, такі витрати відносяться за рахунок Держави.
Керуючись вимогами ст.ст. 10, 76, 141, 260, 263-265, 280,284 ЦПК України, суд -
У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Кам`янської міської ради, третьої особи, без самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Перша кам`янська державна нотаріальна контора «про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за законом», - відмовити повністю.
Понесені судові витрати, зврахуванням звільнення позивача від сплати судового збору, віднести за рахунок держави.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення, через Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області.
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідач - Кам`янське міська рада, ЄРДПОУ 24604168, м. Кам`янське Дніпропетровської області, майдан П.Калнишевського, буд. № 2.
Третя особа - Перша Кам`янська державна нотаріальна контора, юридична адреса реєстрації: область Дніпропетровська, місто Кам`янське, вулиця Медична, будинок № 3.
Повний текст судового рішення складений 10 листопада 2020 року.
Суддя Івченко Т. П.