Номер провадження 2/754/1905/20
Справа №754/9848/19
РІШЕННЯ

Іменем України

09 вересня 2020 року м. Київ

Деснянський районний суд м. Києва в складі головуючого судді Клочко І.В., за участю секретаря судового засідання Янковенко І.О., представника позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , законний представник якої є ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа - Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання осіб такими, що втратили право користування, виселення та зняття з реєстрації місця проживання, -

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_2 звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , законний представник якої є ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа - Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання осіб такими, що втратили право користування, виселення та зняття з реєстрації місця проживання.

Позовна заява мотивована тим, що їй на праві приватної власності належиала квартира АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі продажу від 18 вересня 2009 року.

31 березня 2012 року вона подарувала зазначену квартиру своєму синові ОСОБА_6 . У це же час у спірній квартирі проживали ОСОБА_6 (її син) та ОСОБА_3 (дружина її сина).

У зв`язку зі зміною життєвих обставин ОСОБА_6 , за згодою його дружини ОСОБА_3 , подарував зазначену квартиру позивачу, згідно з договором дарування від 22 листопада 2016 року. Її син ОСОБА_6 та ОСОБА_3 припинили шлюбні відносини, проте, оскільки остання була вагітною залишилась проживати у квартирі.

Також позивач зазначала, що 29 листопада 2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 був укладений шлюбний договір, у якому зазначено, що майно набуте подружжям під час шлюбу, що підлягає та не підлягає державній реєстрації є особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє ім`я воно оформлено.

Крім того, наявна усна домовленість між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , про те що вона залишається проживати в спірній квартирі разом з дитиною, але після завершення будівництва (придбано інвестиційні права) та оформлення документів, остання мала переїхати проживати до своєї квартири.

12 лютого 2018 року ОСОБА_3 оформила право особистої власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Після чого позивачу стало відомо, що окрім малолітньої дитини її сина - ОСОБА_7 , у спірній квартирі зареєстрований і батько відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , який ніколи там не проживав.

Проживання та реєстрація ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , та ОСОБА_5 порушує право позивача на вільне розпорядження і користування своїм майном, крім того, позивач позбавлена можливості реєструвати будь-які правочини щодо зазначеної квартири.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просила суд визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 та виселити ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , із зазначеної квартири; зобов`язати Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація та зняти відповідачів з реєстраційного обліку.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Клочко І.В. від 21 серпня 2020 року відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання.

10 вересня 2019 року від Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації до суду надійшла заява, у якій просить розглядати справу за відсутності їхнього представника, прийняти рішення згідно з вимогами чинного законодавства України.

24 березня 2020 року від ОСОБА_8 до суду надійшла заява, в якій просить розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги заявлені до нього визнає.

24 березня 2020 року від ОСОБА_3 до суду надійшла заява у якій зазначено, що станом на дату подання позовної заяви вона та її малолітня дитина ОСОБА_4 зняті з реєстраційного обліку по квартирі АДРЕСА_1 .

10.09.2020р. представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 подав до суду заяву про зменшення позовних вимог, в якій просить зобов`язати Деснянську районну в м.Києві державну адміністрацію зняти ОСОБА_5 з реєстрації (місця проживання), а позовні вимоги в частині виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_9 з квартири АДРЕСА_1 та зобов`язання Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації зняти відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_9 з реєстраційного обліку - без розгляду.

Ухвалою суду від 09.09.2020р. позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , законний представник якої є ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа - Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, в частині зобов`язання зняти відповідачів з реєстраційного обліку та визнання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , такими, що втратили право користування квартири та зняття з реєстраційного обліку, а також виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , законний представник якої ОСОБА_3 , ОСОБА_5 - залишені без розгляду.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовну заяву та просив задовольнити позов.

Вислухавши пояснення представника позивача судом встановлено наступне.

На підставі договору дарування від 22 листопада 2016 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , остання є одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 (том, 1 а. с. 112-114).

Відповідно до листа Деснняської районної в м. Києві державної адміністрації від 21.07.2020р., в квартирі АДРЕСА_1 станом на 20.07.2020р. зареєстровано дві особи.

Згідно інформації реєстру територіальної громади м. Києва, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .

ОСОБА_2 здійснює плату за комунальні послуги квартири АДРЕСА_1 ( а.с. 12-105 том. 1).

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема, нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника,

у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Згідно статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші

не заборонені законом угоди.

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 405 ЦК України зазначено, що члени сім`ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим жилим приміщенням може виникати та існувати лише у осіб, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство або при їх вселенні була інша угода про порядок користування цим приміщенням. У разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік він втрачає право на користування цим будинком. Такі ж вимоги стосуються і колишніх членів сім`ї власника житла.

З викладених в позовній заяві обставин вбачається, що відповідач ОСОБА_5 в спірній квартирі не проживав.

Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

З огляду на викладене, враховуючи заяву ОСОБА_5 про визнання заявлених до нього позовних вимог, суд вважає позовну заяву ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право користування квартирою обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Разом з тим, ОСОБА_2 також просила зняти ОСОБА_5 з реєстраційного обліку, проте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, є підставою для його виконання шляхом зняття з реєстрації такої особи і не потребує додаткового судового захисту. Крім того, суд не вправі виконувати повноваження органу щодо зняття осіб з реєстраціїного обліку, а тому вимоги ОСОБА_2 в цій частині задоволенню не підлягають.

Суд вирішує питання про розподіл судових витрат на підставі частини першої статті 141 ЦПК України.

На підставі статей 16, 319, 321, 391, 405 ЦК України, 64, 150, 156, 161 ЖК України, статей 12, 13, 17, 19, 76-81, 83, 89, 141, 235, 258-259, 263-265, 352, 354-355 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ :

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_5 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя