22-ц/804/3555/20
222/857/20

П О С Т А Н О В А

Іменем України

Єдиний унікальний номер 222/857/20

Номер провадження 22-ц/804/3555/20

30 грудня 2020 року місто Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Лопатіної М.Ю.

суддів Баркова В.М., Мальцевої Є.Є.

сторони:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

відповідач ОСОБА_1

розглянув у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на заочне рішення Володарського районного суду Донецької області від 06 жовтня 2020 року, ухвалене у складі судді Вайновської О.Є., повний текст якого складено 12 жовтня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина.

Короткий зміст позовних вимог.

У липні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі: АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з вищезазначеною позовною заявою, в обґрунтування якої зазначало, що 17 жовтня 2006 року, з метою отримання банківських послуг, ОСОБА_1 підписав Заяву №б/н, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що дана Заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку складає між ним та банком договір, що підтверджується його підписом у Заяві від 17 жовтня 2006 року. ОСОБА_1 зобов`язався повертати суму кредиту та сплачувати відсотки за користування кредитом, проте ці зобов`язання належним чином не виконував, у зв`язку з чим в нього утворилась заборгованість, яка станом на 31 березня 2020 року становить 107 626,15 грн та складається з заборгованості за тілом кредиту в сумі 999,63 грн, заборгованості за відсотками за користування кредитом в сумі 99 029,63 грн, пені в сумі 1995,64 грн, штрафів в розмірі 500 грн (фіксована частина) та 5101,25 грн ( процентна складова).

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь зазначену заборгованість та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Заочним рішенням Володарського районного суду Донецької області від 06 жовтня 2020 року позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за Заявою №б/н від 17 жовтня 2006 року, яка утворилася станом на 31 березня 2020 в розмірі 999, 63 грн та судовий збір в розмірі 19, 55 грн, а всього - 1019, 18 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки ОСОБА_1 порушував узяті на себе зобов`язання за кредитним договором, є підстави для стягнення з нього заборгованості за тілом кредиту.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову в частині стягнення відсотків, пені та штрафів, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України « Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Отже, оскільки у Заяві позичальника від 17 жовтня 2006 року процента ставка не зазначена, а також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання, немає підстав для їх стягнення.

При цьому надані банком Умови та Правила надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив заочне рішення Володарського районного суду Донецької області від 06 жовтня 2020 року скасувати в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги банку у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги банк зазначив, що місцевий суд помилково послався на правову позицію, наведену у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, оскільки вона не є релевантною для цієї судової справи. Крім того банк вважає, що місцевий суд зробив необґрунтований висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту, допустивши грубе порушення норм цивільного права, оскільки оскаржене рішення не тільки призводить до нехтування принципами платності кредитного договору, а ще і наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та у цілому порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави. Суд, проігнорував, що важливою ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених грошових коштів.

Доводи і заперечення інших учасників справи.

Своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 не скористався.

Мотивувальна частина.

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до вимог ч.13 ст. 7, ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Рішення суду в частині задоволення позову про стягнення заборгованості за тілом кредиту не оскаржувалось, тому, у відповідності до вимог ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом не переглядалось.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржене судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Фактичні обставини справи.

Так, при розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що 17 жовтня 2006 року між Закритим акціонерним товариством «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно із умовами якого останній отримав кредит у розмірі 250,00 грн шляхом підписання Заяви, отримавши платіжну картку (а.с 20).

Звертаючись до суду із позовом, позивач посилався на те, що підписавши вищевказану Заяву, ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що вона разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банка, складає договір про надання банківських послуг (а.с 21-26).

Відповідно із доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості за кредитним договором, укладеним між сторонами, станом на 31 березня 2020 року заборгованість відповідача становить 107 626,15 грн та складається з заборгованості за тілом кредиту в сумі 999,63 грн, заборгованості за відсотками за користування кредитом в сумі 99 029,63 грн, пені в сумі 1995,64 грн, штрафів в розмірі 500 грн (фіксована частина) та 5101,25 грн ( процентна складова).

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом частини першої статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

В силу вимог ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, а також пеню та штрафи за несвоєчасну сплату кредиту.

У Заяві позичальника від 17 жовтня 2006 року процентна ставка, а також сплата позичальником пені та штрафів на порушення зобов`язання не передбачені.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування процентів, пені та штрафів, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 17 жовтня 2006 року, посилався, як на невід`ємну частину кредитного договору на Умови та Правила надання банківських послуг, при цьому доказів того, що вони були затверджені на час укладення договору з відповідачем, позивач суду не надав. Крім того, банк не надав суду Тарифи банку, які також вважав складовою договору, укладеного з ОСОБА_1 .

Також матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані позивачем Умови розумів відповідач, ознайомився і погодився з ним, підписуючи Заяву від 17 жовтня 2006 року про отримання кредитних коштів.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (17 жовтня 2006 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (02 липня 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Умови у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у Заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, сплати пені та штрафів, надані Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вказані обставини правильно встановлені судом першої інстанції під час вирішення питання щодо відсутності правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» відсотків за користування кредитом у розмірі 99029,63 грн, а також пені та штрафів за порушення зобов`язань, у зв`язку з безпідставністю позовних вимог у цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у Заяві від 17 жовтня 2006 року, оскільки надані банком Умови та Правила надання банківських послуг не можуть вважатися складовою частиною кредитного договору, укладеного між сторонами.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII, в редакції на час виникнення правовідносин).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII( в редакції на час виникнення правовідносин), про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19.

Доводи апеляційної скарги про те, що при ухваленні рішення по даній справі підлягає врахуванню практика Верховного Суду, яка викладена в постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 356/1635/16ц, у постанові від 28 березня 2019 року у справі № 428/2873/17, у постанові 17 квітня 2019 року в справі № 666/388/16-ц, є безпідставними, оскільки у наведених заявником рішеннях суду касаційної інстанції та оскаржуваному судовому рішенні установлено різні фактичні обставини у справах на підставі наданих доказів. Разом із цим, оскаржуване судове рішення обґрунтовано ухвалено з врахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17.

Апеляційний суд відхиляє аргумент скаржника про те, що при розгляді даної справи необхідно застосовувати правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 755/2720/16-ц, в якій зроблено висновок про те, що Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, оскільки від аналогічного висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах відступила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17.

Що стосується посилань позивача на те, що суд не мав підстав відмовляти у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом, оскільки кредитний договір є оплатним, а важливою ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених грошових коштів, апеляційний суд зазначає, що відповідно до ст. 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є верховенство права.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем обставин, які мають значення для справи, а саме ненадання позивачем належних доказів на підтвердження обумовленої у письмовому вигляді ціни договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, що є наслідком невчинення саме позивачем процесуальних дій щодо надання доказів.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду не спростовують, на законність оскарженого судового рішення не впливають.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374,375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 06 жовтня 2020 року в частині відмови в задоволенні позову про стягнення відсотків за користування кредитним коштами, пені та штрафів залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня її прийняття.

Судді:

Повний текст постанови складено 30 грудня 2020 року.

Суддя: