ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/6304/20 Головуючий суддя І інстанції Бородіна Н. М.
Провадження № 22-ц/818/4014/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про виплату заробітної плати
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

головуючого - Яцини В.Б., (суддя-доповідач),

суддів - Кругової С.С., Тичкової О.Ю.

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справиапеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 червня 2020 року, ухвалене у складі головуючого судді Бородіної Н.М., по справі за позовом ОСОБА_1 до ДП «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «ПІВДЕНДІПРОШАХТ» про стягнення заробітної плати,

встановив :

21 квітня 2020 року ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом до відповідача Державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «ПІВДЕНДІПРОШАХТ» про стягнення заробітної плати.

Позовна заява мотивована тим, що 01.11.2001 року її було прийнято на роботу техніка до відділу технічної документації ДП ПБПВП « ПІВДЕНДІПРОШАХТ» та 08.01.2020 року звільнено. Починаючи з 01.04.2018 року по 04.01.2020року відповідач не сплачував заробітну плату розмір якої склав 74460 грн.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 з урахуванням уточнень позовних вимог 05.05.2020 просила стягнути заборгованість по заробітній платі у розмірі 74460 грн.

Позивач в судове засідання не з`явилась, у позові зазначила, що просить справу розглядати без її участі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, у поданому відзиві зазначає, що позовні вимоги визнаю та спросить справу розглядати без його участі.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 червня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 надана довідка ДП, у якій визначений розмір заборгованості із заробітної плати, підписана особою, яка на той час вже не мала права представляти інтереси відповідача. Тому встановити нарахування та розмір заробітної плати ОСОБА_1 у період з 01.04.2018 по 08.01.2020 не можливо, за вказаний період жодного доказу сторонами надано не було.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на підтвердження розміру заборгованості із заробітної плати вона надала довідку №08/01-4 від 08.01.2020, підписану керівником ДП ОСОБА_2 . Останній був керівником ДП до свого звільнення наказом Міністерства енергетики та захисту довкілля № 2к/к від 09.01.2020, тому мав повноваження видавати та підписувати відповідні довідки.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.4 ч.1, ч.2 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Як встановлено судом і підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, наказом від 19.01.1978року позивача зараховано на роботу до інституту «Південдіпрошахт» на посаду машиністки (запис №3 трудової книжки). Згідно запису №8 в трудовій книжці відповідно до наказу міністерства вугільної промисловості України № 534 ВАТ «Південдіпрошахт» реорганізовано у ДП «Південдіпрошахт» (а.с.2).

Наказом від 08.01.2020року ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням (запис №9 трудової книжки) (а.с.2 на зв.).

На підтвердження наявності заборгованості ДП із виплати заробітної плати позивач надала довідку №08/01-4 від08.01.2020 у якій вказано, що ОСОБА_3 була прийнята на роботу до ДП з окладом згідно штатного розпису в розмірі 3723,00 грн. Станом на 08.01.2020 у ДП існує заборгованість перед ОСОБА_3 із виплати зароубтної плати в сумі 79143,77 грн, за період з 01.04.2018 по 08.01.2020. (а.с. 6). Довідка підписана керівником ДП Севастьяновим Ю.А. та скріплена печаткою підприємства.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції представником в.о. директора Темнік В.А. було три подано відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що позовні вимоги підприємство визнає у повному обсязі (а.с.14,20,21).

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції вважав, що оскільки довідка про заборгованість із заробітної плати підписана не повноважним представником ДП, Риндіна Т.С. не довела розмір заявлених нею вимог.

Відповідно до ч.1 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Подаючи відзив 23 квітня 2020, у справі до Київського районного суду м.Харкова, Темнік В.А., діючи в інтересах ДП, позов ОСОБА_1 визнав, зазначивши, що ДП перебуває у скрутному матеріальному становищі, рахунки ДП арештовані, тому заробітна плата не виплачується (а.с. 14, 20, 21).

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

У даному випадку відповідач в особі належного представника визнав позов (ухвала від 12.05.2020, а.с.12). З копії наказу № 17- к/к від 28.02.2020 вбачається, що виконуючим обов`язки директора ДП Міністерство енергетики та захисту довкілля з 28.02.2020 призначило ОСОБА_4 , який також визнав позов (а.с.15).

Тому сумніви суду у визнанні відповідачем позову та у недоведеності позову не можна вважати обґрунтованими

Приписами ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. 1ст. 21 Закону України № 108/95-ВР від 24.03.1995 «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ч. 2ст. 233 Кодексу законів про працю України (надалі КЗпП України) в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст частини 2 статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно зі ст. ст.12,13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тяжке фінансове положення підприємства не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов`язку сплатити зазначені кошти позивачу.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.12, ч.ч. 5,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1, 3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Матеріали справи містять довідку підприємства про заборгованість перед позивачем та відомості з ПФУ форми ОК-30, які є належними та допустимими доказами у спірних правовідносинах.

Не погоджуючись із сумою стягнення, відповідач належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості не спростував.

Крім того, відповідач не заперечує факту наявності заборгованості із заробітної плати, однак зазначає, що Державне підприємство «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» засновано на державній власності, наразі не має державного фінансування; основним джерелом фінансування є обсяги робіт, які підприємство отримує власними силами від інших суб`єктів господарювання в межах виконання робіт з основними видами діяльності. Колегія суддів не приймає до уваги вищезазначене, оскільки відсутність бюджетних асигнувань не свідчить про відсутність вини відповідача у невиплаті позивачу заробітної плати.

Так, Європейський Суд з прав людини в пункті 26 рішення по справі «Кечко проти України» зазначав, що Суд не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки роботодавці не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Отже, тяжке фінансове положення підприємства не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов`язку сплатити зазначені кошти позивачу.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Враховуючи визнання відповідачем позову в повному обсязі, порушення права ОСОБА_1 на отримання заробітної плати, доведеність розміру заробітної плати належними та допустими доказами, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню. Рішення суду першої інстанції належить скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов та стягнути з ДП на користь ОСОБА_1 79143,77 грн. заробітної плати.

Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору пунктом першим ч.1 ст.5 Закону України № 3674-VI від 08.07.2011 «Про судовий збір». При подачі позовної заяви сплаті підлягало 791 грн 44 коп., при подачі апеляційної скарги 1187 грн 16 коп. Тому з ДП в дохід держави підлягає стягненню 1978 грн 60 коп. судового збору.

Керуючись ст.ст.367,368,374,376,382 - 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 червня 2020 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з Державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» (, юридична адреса: м. Харків, вул. Пушкінська, 5) на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 ), яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) 79143 (сімдесят дев`ять тисяч сто сорок три) гривні 77 (сімдесят сім) копійок заробітної плати.

Стягнути з Державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» (, юридична адреса: м. Харків, вул. Пушкінська, 5) в дохід держави 1978 грн.60 коп. судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і підлягає оскарженню в касаційному порядку у випадках, встановлених частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 30 грудня 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді С.С.Кругова.

О.Ю.Тичкова.