Постанова

Іменем України

13 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 357/3369/19

провадження № 61-20259св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Білоцерківський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, Головне територіальне управління юстиції у Київській області, Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області,

третя особа - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 червня 2019 року у складі судді Ярмоли О. Я. та постанову Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Фінагєєва В. О., Кашперської Т. Ц., Яворського М. А.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, Головного територіального управління юстиції у Київській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», про застосування наслідків недійсності правочину,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 12 травня 2014 року відбулися прилюдні торги з реалізації арештованого Білоцерківським міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області (далі - Білоцерківський МВС ДВС ГТУЮ у Київській області) нерухомого майна, належного на праві власності ОСОБА_2 , а саме квартири АДРЕСА_1 .

За результатами реалізації арештованого майна, оформленого протоколами від 12 травня 2014 року № 1114020 та від 19 червня 2014 року № 1114020/1, ним 01 липня 2014 року було перераховано на рахунки Білоцерківського МВС ДВС ГТУЮ у Київській області грошові кошти у розмірі 290 000 грн.

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про визнання недійсними результатів прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 31 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 вересня 2015 року, позов ОСОБА_2 задоволено.

У зв`язку із тим, що Білоцерківський МВС ДВС ГТУЮ у Київській області самостійно виступає від свого імені на прилюдних торгах, як продавець арештованого майна, ОСОБА_1 просив суд застосувати наслідки недійсності правочину, та стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 223 985,93 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 червня 2019 року позов задоволено. Застосовано наслідки недійсності правочину та стягнуто з Білоцерківського МВС ДВС ГТУЮ у Київській області на користь ОСОБА_1 223 985,93 грн.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що спеціалізована організація Приватне підприємство «Нива-В.Ш.» (далі - ПП «Нива - В.Ш.») лише надало послуги з організації і проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, а Білоцерківський МВС ДВС ГТУЮ у Київській області самостійно виступав від свого імені на прилюдних торгах як продавець. Крім того, саме виконавча служба отримала грошові кошти як оплату за квартиру.

Постановою Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року апеляційну скаргу Білоцерківського МВС ДВС ГТУЮ у Київській області залишено без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 червня 2019 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2019 року Білоцерківський МВС ДВС ГТУЮ у Київській області подав касаційну скаргу на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 червня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не розглядалося питання про залучення до участі у справі Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України»), яке фактично отримало грошові кошти від реалізації арештованого нерухомого майна та фактично повинно повернути ці кошти.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

12 травня 2014 року відбулися прилюдні торги з реалізації арештованого Білоцерківським МВС ДВС ГТУЮ у Київській області нерухомого майна, належного на праві власності ОСОБА_2 , а саме квартири АДРЕСА_1 , на примусове виконання судового рішення за виконавчим листом № 2-937, виданим 22 лютого 2010 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ВАТ «Державний Ощадний банк України» в особі філії Печерського відділення № 3715 боргу в сумі 351 536,74 грн.

У результаті проведених торгів з реалізації арештованого майна переможцем оголошено ОСОБА_1

Торги арештованого майна проводилися спеціалізованою організацією Філією 11 ПП «Нива - В.Ш.» за дорученням Білоцерківського МВС ДВС ГТУЮ у Київській області, на підставі укладеного договору № 1114020 про надання послуг по організації і проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна (предмета іпотеки) від 21 лютого 2014 року.

За результатами реалізації, оформленої протоколом від 12 травня 2014 року № 1114020 та протоколом від 19 червня 2014 року № 1114020/1 про проведення прилюдних торгів та актом державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, в рахунок придбання квартири АДРЕСА_1 , 01 липня 2014 року ОСОБА_1 перерахував на рахунки Білоцерківського МВС ДВС ГТУЮ у Київській області, як оплату за лот № 1, кошти у розмірі 246 790 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 01 липня 2014 року № 1.

Розпорядженням начальника Білоцерківського МВС ДВС ГТУЮ у Київській області від 10 липня 2010 року №18345266/25 грошові кошти у розмірі 223 985,93 грн були перераховані на користь Філії ТВБВ №10026/0187 АТ «Ощадбанк», 22 398,59 грн в рахунок виконавчого збору на рахунок ГУ ДКСУ у Київській області, а 405,48 грн - в рахунок витрат на проведення виконавчих дій на спеціальний реєстраційний рахунок Головного управління юстиції у Київській області, всього перераховано 246 790 грн.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 31 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 вересня 2015 року, задоволено позов ОСОБА_2 до ПП «Нива - В.Ш.», Білоцерківського МВС ДВС ГТУЮ у Київській області, треті особи: Печерське відділення № 3715 ПАТ «Держаний ощадний банк України», ОСОБА_1 , про визнання результатів прилюдних торгів з реалізації арештованого майна недійсними.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 червня 2016 року у справі № 357/18153/15-ц відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Білоцерківського МВС ДВС ГТУЮ у Київській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області, Державної казначейської служби України, третя особа - Печерське відділення ПАТ «Державний ощадний банк України» № 3715, про застосування наслідків недійсності правочину та відшкодування шкоди.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що у цій справі можливе застосування наслідків недійсності правочину у вигляді реституції до сторін правочину, якими у цьому випадку є позивач та відповідач Білоцерківський МВС ДВС ГТУЮ у Київській області, однак ОСОБА_1 вимогу про повернення коштів у порядку частини першої статті 216 ЦК України заявив до Головного територіального управління юстиції у Київській області, яке не було стороною правочину, визнаного в судовому порядку недійсним, а тому й відсутні підстави для задоволення позову в цій частині. Відмовляючи у задоволенні позову про відшкодування збитків у розмірі 383 930 грн суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем факту заподіяння йому шкоди.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 12 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 червня 2016 року в частині відмови у задоволенні позову про застосування наслідків недійсності правочину скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що стороною (продавцем) недійсного правочину є спеціалізована організація (ПП «Нива - В. Ш.»), яку до участі у розгляді справи залучено не було, а тому суд в цій частині дійшов помилкового висновку щодо сторін правочину, що є підставою для скасування рішення суду в цій частині. В іншій частині рішення суду є законним та обґрунтованим.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_3 , задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 12 січня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсного правочину скасовано і залишено в цій частині в силі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 червня 2016 року. В іншій частині рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 червня 2016 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 12 січня 2017 року залишено без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2019 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.

27 січня 2020 року справа № 357/3369/19 надійшла до Верховного Суду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу.

Згідно з пунктом 1.2. Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №42/5 від 15 липня 1999 року, в редакції, чинній на час проведення прилюдних торгів, (далі - Порядок реалізації арештованого майна) визначено, що реалізація арештованого майна здійснюється державним виконавцем шляхом його продажу на аукціоні.

Пунктом 3.1 Порядку реалізації арештованого майна, визначено, що орган державної виконавчої служби укладає з організатором аукціону договір, яким доручає реалізацію майна організатору аукціону за визначену винагороду за надані послуги з реалізації арештованого майна, яка встановлюється у відсотковому відношенні до продажної ціни лота.

У даному випадку прилюдні торги з продажу майна проводились на виконання судового рішення про стягнення кредитної заборгованості, тому до проведення торгів застосовуються загальні норми, що регулюють правовідносини з реалізації нерухомого майна з прилюдних торгів, - норми Закону України «Про виконавче провадження» та Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна. Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає у продажу, тобто у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних; торгів, складання за їх результатами акту проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах, а відтак є правочином.

Відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продаж, тому така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, що встановлені частинами першою, третьою та шостою статті 203 ЦК України.

Вищевикладене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 24 жовтня 2012 року № 6-116цс12.

До наслідків визнання прилюдних торгів недійсними застосовуються наслідки визнання правочинів недійсними, передбачені частиною першою статті 216 ЦК України, за якою у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі - все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Сторонами договору купівлі-продажу є покупець та продавець (статті 655 ЦК України).

Відповідно до частиною першою статті 62 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах.

У разі визнання прилюдних торгів недійсними у первісний стан шляхом реституції повертаються сторони договору.

Покупцем за договором купівлі-продажу майна з прилюдних торгів є переможець торгів, який підписав протокол про їх результати та отримав затверджений державним виконавцем акт. А продавцем за договором купівлі-продажу майна з прилюдних торгів може бути як спеціалізована організація, що проводила торги, так і виконавча служба, від імені якої могла виступати спеціалізована організація як організатор торгів.

Враховуючи те, що реституція, тобто повернення у стан, який існував до укладення недійсного правочину, можлива лише між його сторонами, судам необхідно встановити, хто саме є продавцем та покупцем за договором, який було укладено за результатами проведення прилюдних торгів та який у подальшому визнано недійсним.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, надавши їм належну оцінку та врахувавши правові позиції Верховного Суду України та Верховного Суду дійшов обґрунтованого висновку про те, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Доводи касаційної скарги про незалучення до участі у справі як співвідповідача ПАТ «Державний ощадний банк України», не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги (частини перша та друга статті 11 ЦПК України 2004 року).

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 3 частини другої статті 119 ЦПК України 2004 року). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 30 ЦПК України 2004 року). Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

ПАТ «Державний ощадний банк України» не було стороною правочину, який визнано недійсним, а отже належний відповідач у справі визначений судами правильно, саме - продавець, яким є Білоцерківський МВС ДВС ГТУЮ у Київській області та який і повинен повернути грошові кошти, сплачені за недійсним правочином.

Інші доводи касаційної скарги є аналогічними аргументам апеляційної скарги, які суд апеляційної інстанції належним чином перевірив та, ухвалюючи рішення, спростував з наведенням відповідних обґрунтованих мотивів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 червня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

В. С. Висоцька

І. М. Фаловська