ПОСТАНОВА

Іменем України

27 жовтня 2020 року м. Кропивницький

справа № 404/1723/18

провадження № 22-ц/4809/1153/20

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Письменного О.А.,

суддів - Чельник О.І., Черненка В.В.,

при секретарі Федоренко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда у складі судді Драного В.В. від 29 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міської ради міста Кропивницького, треті особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання незаконним і скасування рішення, -

встановив:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Міської ради міста Кропивницького, треті особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якому просила визнати незаконним та скасувати пункт 29 рішення восьмої сесії сьомого скликання Кіровоградської міської ради від 07 квітня 2017 року № 940 про затвердження ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що передається у спільну сумісну власність по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), а також визнати пункт 29.1 рішення восьмої сесії сьомого скликання Кіровоградської міської ради від 07 квітня 2017 року № 940 про передачу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 земельну ділянку у спільну сумісну власність по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка0, за рахунок земель житлової та громадської забудови.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 01 липня 1953 року, виданого на підставі рішення виконкому Кіровоградської районної ради депутатів трудящих від 10 вересня 1953 року № 488, мав у власності домоволодіння по АДРЕСА_2 (нині АДРЕСА_3 ). Вказаний будинок після смерті ОСОБА_5 перейшов їй у власність, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 05 травня 1983 року №1-799.

Будинок розташований на земельній ділянці розміром 33,53 на 112,20 кв.м. У 1985 році вона продала ОСОБА_6 будинок по АДРЕСА_3 на земельній ділянці 728,5 кв.м., решта земельної ділянки, на якій залишився флігель по АДРЕСА_4 , залишилася у її власності.

Пунктом 29 рішення Кіровоградської міської ради від 07.04.2017 року № 940 затверджено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, що передається у спільну сумісну власність по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, передано вказану земельну ділянку.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є сусідами та власниками домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Вважає, що дане рішення прийнято відповідачем з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки при виготовленні технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі з нею як з суміжним землекористувачем не погоджувалися межі земельної ділянки, в наслідок чого ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 земельна ділянка площею 0,02687 га була надана у власність за рахунок її земельної ділянки.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29 травня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі скаржник посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, а також на порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва на право власності на домоволодіння в селищі міського типу Лелеківка № 107 від 01.12.1953 року, виданого виконкомом Лелеківської селищної Ради депутатів трудящих, домоволодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_5 ) належало ОСОБА_5 за правом власності, свідоцтво видане згідно рішення виконкому Кіровоградської районної ради депутатів трудящих від 10 вересня 1953 року за № 488 (т.1, а.с.5).

Згідно довідки від 15.01.1965 року, виданої Кіровоградським бюро інвентаризації, домоволодіння АДРЕСА_3 було зареєстровано на праві особистої власності за ОСОБА_5 (т.1, а.с.5).

24 листопада 1981 року ОСОБА_5 склав заповіт, відповідно якого на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все, що йому буде належать на день смерті і на що він за заповітом матиме право, заповів ОСОБА_1 (т.1. а.с. 8).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01 травня 1983 року спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_5 є ОСОБА_1 . Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з будинку, який знаходиться в АДРЕСА_3 , загальною житловою площею 20,5 кв.м. розташований на земельній ділянці розміром 1408,2 кв.м. (т.1, а.с.10).

Згідно договору купівлі-продажу від 24 січня 1985 року ОСОБА_1 продала ОСОБА_6 житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_3 . Житловий будинок дерев`яномазаний, загальною площею 20,5 кв.м. та має слідуючи надвірні споруди: сарай літ «Б», огорожа, розташований на земельній ділянці розміром 728,5 кв.м. (т.1, а.с.11-12).

Пунктом 29 рішення восьмої сесії сьомого скликання Кіровоградської міської ради № 940 від 07.04.2017 року «Про передачу у спільну сумісну власність земельних ділянок громадянам», затверджено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, що передається у спільну сумісну власність по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Пунктом 29.1 передано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у спільну сумісну власність земельну ділянку (кадастровий номер :04:032:0054) по АДРЕСА_1 загальною площею 0,2687 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, за рахунок земель житлової та громадської забудови (т.1, а.с. 4).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 86320902 від 03 травня 2017 року земельна ділянка за кадастровим номером: :04:032:0054, площею 0,2687 га за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (т.1, а.с.14).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 39 ЗК України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Частиною четвертою статті 83 ЗК України визначено, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізація відходів, тощо).

Статтею 91 ЗК України встановлено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування віднесено законодавцем згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України до одного із способів захисту прав громадян на земельні ділянки.

Відповідно до частини другої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом (частина п`ята статті 158 ЗК України).

Суд визнає незаконним і скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий, зокрема, органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

Якщо особа стверджує про порушення її прав наслідками, що спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни або припинення її цивільних прав чи інтересів або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових прав чи інтересів, зокрема і щодо оформлення права на земельну ділянку під набутими у власність будинком або спорудою, то визнання незаконними таких рішень і їх скасування є способом захисту відповідних цивільних прав та інтересів.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (провадження № 14-458 цс18) справа за позовом про визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування про затвердження акта узгодження меж земельних ділянок залежно від суб`єктного складу має розглядатися за правилами цивільного чи господарського судочинства.

Належними відповідачами у таких справах є особа, прав чи інтересів якої щодо відповідної земельної ділянки стосується оскаржене рішення органу місцевого самоврядування, а також цей орган.

Отже, звертаючись до суду із вимогою про скасування рішення про передачу у спільну сумісну власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 земельної ділянки, позивач фактично ставить питання про припинення їх права власності на земельну ділянку, проте, клопотання про залучення їх до участі у справі в якості співвідповідачів у суді першої інстанції, навіть після відповідного роз`яснення суду, не заявляла.

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (частина перша, друга та третя статті 51 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову з підстав непред`явлення позову до власників спірної земельної ділянки.

При цьому, позивач не позбавлений права на судовий захист шляхом подання позову до належних відповідачів за своїми позовними вимогами.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції, дійшовши висновку про відмову у задоволенні позову, не врахував, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову та помилково розглянув позовні вимоги по суті.

Оскільки не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань та апеляційний суд у підсумку дійшов правильного висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, то апеляційний суд вважає за необхідне змінити його постанову лише в мотивувальній частині щодо формулювання підстав відмови у позові, залишивши лише одну підставу - пред`явлення позову до неналежного кола відповідачів, а іншу частину оскаржуваної постанови - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29 травня 2020 року змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення висновок суду про необґрунтованість позову по суті спору.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06.11.2020

Судді:

О.А.Письменний О.І. Чельник В.В.Черненко