Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/1783/20
Номер провадження2/711/1262/20
РІШЕННЯ
07 грудня 2020 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого - судді Кондрацької Н.М.
за участю секретаря судового засідання - Мелещенко О.В.,
розглянувши в судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом вселення в житлову квартиру та встановлення режиму користування житлом,-
Позивач ОСОБА_1 звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом вселення в житлову квартиру та встановлення режиму користування житлом. Вимоги позову обґрунтовано наступним. На підставі договору дарування від 18 травня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Ткаченко І.П., та зареєстрованого в реєстрі за № 1850, нею і відповідачем, ОСОБА_2 , набуто у власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальна площа якої складає 49,5 кв.м., житлова - 25,0 кв.м., по 1/2 частини кожному. Вказана обставина підтверджується Договором дарування квартири від 18.05.2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу, Ткаченко І.П., та зареєстрованим в реєстрі за № 1850 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.05.2013 року, індексний № 3620233. Тож квартира АДРЕСА_1 належить їй і відповідачу на праві спільної часткової власності. З травня 2013 року вона з відповідачем почали проживати однією сім`єю у вказаній квартирі. З 29 жовтня 2018 року взаємовідносини між ними погіршилися та вона поїхала проживати за місцем реєстрації в м. Городище. Скориставшись її відсутністю, у жовтні 2019 року, відповідач змінив замки у вхідних дверях. Спілкуватися з нею щодо вирішення питання її допуску до квартири, спільного користування квартирою АДРЕСА_1 , або будь якого варіанту поділити чи продати це житло, не бажає. На її неодноразові звернення до нього не реагує. В даний час квартирою користується лише відповідач. Крім того у квартирі залишилися її примірники оригіналів правовстановлюючих документів на вказану квартиру, а саме: Договір дарування квартири від 18.05.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу, Ткаченко І.П., та зареєстрований в реєстрі за № 1850 та Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.05.2013 року, індексний № 3620233. У неї залишилися лише копії вказаних документів, які вона і надає суду. Її прохання до відповідача віддати їй вказані документи також були ним проігноровані. 04 лютого 2020 року за її зверненням до реєстратора, було сформовано Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 198906055, відомості із якої підтверджують, що квартира АДРЕСА_1 належить їй та відповідачу на праві спільної часткової власності по 1/2 частини кожному. 10 січня 2020 року вона направила листа ОСОБА_2 у якому пропонувала розглянути наступні варіанти досудового врегулювання спору щодо квартири АДРЕСА_1 : здійснити продаж вказаної квартири, а кошти від продажу розділити між нею і відповідачем, по 1/2 частини кожному; здійснити продаж належної відповідачу 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 їй, ОСОБА_1 , за ціною згідно із експертною оцінкою станом на день укладення договору купівлі продажу; купити відповідачу у неї, належну їй 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , за ціною згідно із експертною оцінкою станом на день укладення договору купівлі продажу. Здійснити обмін належних їм частин двокімнатної квартири АДРЕСА_1 на дві однокімнатні квартири в м. Черкаси та просила надати їй відповідь протягом 30 днів з дня отримання її пропозиції. Лист повернувся у зв`язку із відмовою отримувача його отримати. 01 лютого 2020 року вона, не розпаковуючи листа від 10.01.2020 року, та помістивши його у новий конверт, знову направила його ОСОБА_2 , з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. 04 лютого 2020 року лист знову повернувся не відкритим, із вказівкою на причину повернення. Згідно із вказаною вказівкою, лист не отримано: за усною заявою отримувача. Разом з тим, відповідачу було відомо про зміст листа, оскільки 11.01.2020 року вона була в м. Черкаси, з метою вручення листа відповідачу, та оскільки вдома його не застала, то вкинула лист до поштової скриньки відповідача. Те, що відповідач ознайомився з листом, їй очевидно також і з того, що 11.01.2020 року він їй телефонував та повідомив, що добровільно він майно ділити не буде, а у неї не вийде у нього нічого відсудити, а 14.01.2020 року прислав їй СМС-повідомлення: «Не роби проблем на свою голову». Згідно із частиною першою статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 06 лютого 2020 року її представник, адвокат Попова Л.П., звернулася до Комунального підприємства «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» із адвокатським запитом № 6-ц, у якому просила у зв`язку із наданням правової допомоги ОСОБА_1 та для визначення належного способу захисту її прав у суді, надати для долучення до матеріалів позову наступні документи: Висновок щодо технічної можливості поділу та виділу часток об`єкта нерухомого майна, квартири АДРЕСА_1 ; копію технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 . На адвокатський запит від 06.02.2020 року №6-ц, 10 лютого 2020 року КП «ЧООБТІ» надали відповідь за № 111, із якої вбачається, що: Відповідно до п.п. 1.1, 1.2 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06. 2007 року № 55 (далі інструкція), визначається порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна (далі - об`єкти нерухомого майна), крім земельних ділянок, та застосовується суб`єктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна (далі суб`єкти господарювання) при підготовці проектних документів щодо можливості проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна. Поділ та виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням Висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна (додаток 1) або Висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна (додаток 2). Згідно із п. 3.10 Інструкції суб`єкт господарювання готує Висновок щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна (додаток 2) для укладення договору про виділ в натурі частки з об`єкта нерухомого майна або договору про виділ частки з об`єктів нерухомого майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно до п. 2.4. Інструкції, поділ на самостійні об`єкти нерухомого майна повинен відповідати умовам, що передбачені чинними будівельними нормами. Відповідно до п. 2.5., п. 2.6. Інструкції, при підготовці документів про поділ нерухомого майна суб`єкти господарювання проводять такі дії: Абзац перший пункту 2.5 глави 2 із змінами, внесеними згідно з Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства N 250 ( z1179-14 ) від 12.09.2014 , уточнюється кількість основних будинків і допоміжних будівель, що входять до складу об`єкта нерухомого майна, виявляються і вносяться до матеріалів технічної інвентаризації поточні зміни в будинках, будівлях, спорудах; за відсутності нотаріально посвідченого договору чи рішення суду щодо порядку користування будинками, будівлями та спорудами беруться до уваги заяви всіх співвласників, підписи яких засвідчені нотаріально. Після цього готується Висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна. Враховуючи вищенаведене та обставини викладені у адвокатському запиті, КП «ЧООБТІ» повідомили, що не мають можливості виготовити запитуваний висновок. Разом з тим, технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 було надано. Відповідно до ст. 364 ЦК України для виділу частки із майна, що є у спільній частковій власності необхідно, щоб такий виділ допускався згідно із законом та був можливим, тобто повинна існувати можливість поділу приміщення без втрати його цільового призначення (ст. 183 ЦК України). Відповідно до ДБН В.2.2-15:2019 01.12.2019 року, мінімальна площа однокімнатної квартири має становити не менше 28 кв.м. Як вбачається із Договору дарування квартири від 18.05.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу, Ткаченко І.П., та зареєстрованого в реєстрі за № 1850 та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 04.02.2020 року, № 198906055, загальна площа квартири АДРЕСА_1 складає 49,5 кв.м. а житлова -25,0 кв.м. Ідеальна частка кожного із співвласників у квартирі, в кв. м., складає - 24,75 кв.м. Разом з тим, згідно із технічною характеристикою квартири (аркуш № 3 Технічного паспорта), № 4 по АДРЕСА_2 , квартира складається із 2-х кімнат житловою площею 25,0 кв. м., загальною площею 66,5 кв.м., в тому числі: коридор - 5,9 кв.м. кімната -15,3 кв.м. кімната - 9,7 кв.м. кухня -15,3 кв.м. санвузол - 3,3 кв.м. веранда -17,0 кв.м.. Загальна площа квартири збільшилася за рахунок балкону (веранди) площа якого складає 17,0 кв.м. Вказана площа не відображена ані в договорі дарування ані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Отже, поділ у натурі її частки житлового приміщення, без урахування балкону, в розмірі площею 24,75 кв.м, у праві власності не можливий, оскільки суперечить державним будівельним нормам. Враховуючи вказане, вона не проводила будівельно-технічну експертизу щодо можливих варіантів порядку користування житловим будинком між його співвласниками. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Відповідно до пункту 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року за N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Виходячи з аналізу статті 358 ЦК України, слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, при встановленні порядку користування будинком (квартирою) кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку (квартири), виходячи з його частки в праві спільної власності на будинок (квартиру). Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Встановлення співвласниками порядку користування будинком (квартирою) з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-79цс14 та підтверджений постановою Верховного Суду 31.10.2018 при розгляді справи №333/1499/15-ц. Відповідач і вона не дійшли згоди та не домовилися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю, а тому необхідно в судовому порядку встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 з виділенням конкретних приміщень в натурі. Враховуючи вищевказане вона просить суд встановити наступний режим користування житловою квартирою АДРЕСА_1 : виділити їй у користування житлову кімнату, позначену в плані квартири АДРЕСА_3 , площею 15,3 кв.м.; залишити у користуванні відповідача житлову кімнату позначену в плані квартири АДРЕСА_4 , площею 9,7 кв.м. та частину прилеглого до вказаної кімнати та до кухні, позначеної в плані квартири АДРЕСА_5 , балкону (веранди), площею 9,3 кв.м.; коридор (№ 1- 5,9 кв.м.), кухню (№ 4) - 15,3 кв.м. санвузол (№ 5)-3,3 кв.м. залишити у спільному користуванні. Крім того, відповідач змінив замки у вхідних дверях до квартири, не реагує на її прохання надати доступ до неї та не віддає належних їй правовстановлюючих документів на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . За таких обставин вона не має можливості користуватися житлом, 1/2 частина якого належить їй на праві власності, що порушує її права як співвласника вказаного нерухомого майна. Як вказувалося вище, відповідно до ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до п. п. 3, 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України припинення дії, яка порушує право, а також відновлення становища, яке існувало до порушення, визначено одними із способів захисту цивільних прав та інтересів. Враховуючи вищенаведене, вона змушена звернутися до суду та просити усунути перешкоди в користуванні житлом шляхом вселення, в житлову квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно до п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи складає 1681,60 грн. (дві немайнові позовні вимоги згідно із ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір»)- судовий збір, за надання копії технічного паспорта 400 грн. та 6000 грн. - витрати на правову допомогу, що разом складає: 8061,60 грн..
На підставі викладеного вище просить суд встановити наступний порядок користування житловою квартирою АДРЕСА_1 : виділити їй у користування житлову кімнату, позначену в плані квартири АДРЕСА_3 , площею 15,3 кв.м.; залишити у користуванні відповідача житлову кімнату позначену в плані квартири АДРЕСА_4 , площею 9,7 кв.м. та частину прилеглого до вказаної кімнати та до кухні, позначеної в плані квартири АДРЕСА_5 , балкону (веранди), площею 9,3 кв.м.; коридор (№ 1)- 5,9 кв.м., кухню (№ 4) -15,3 кв.м., санвузол (№ 5)- 3,3 кв.м. - залишити у спільному користуванні. Усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в квартиру АДРЕСА_1 . Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18.03.2020 відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
В судовому засіданні позовні вимоги щодо виділення позивачу балкону площею 7,7 кв.м залишені за заявою позивача без розгляду.
В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили суд її позов задовольнити. Не заперечували проти заочного розгляду справи.
Відповідач до судового засідання не з`явився. Відповідачу надіслана судова повістка відповідно до ст.128-130 ЦПК України за місцем реєстрації, рекомендованим поштовим відправленням про час та місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомлено.
Відповідач не скористався процесуальним правом подачі Відзиву на позовну заяву, а також доказів на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України.
Відповідно до ч.1 ст.280, ст.281 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності відповідача на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення.
Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов таких висновків.
Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.
Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.
На підставі договору дарування від 18 травня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Ткаченко І.П., та зареєстрованого в реєстрі за № 1850, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є власниками двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальна площа якої складає 49,5 кв.м., житлова - 25,0 кв.м., по 1/2 частини кожному.
Як зазначено позивачем, відповідач фактично перешкоджає позивачу у вільному володінні та користуванні житловим приміщенням, оскільки власник житла має право на вільний доступ до нього, а реалізація такого права не може ставитись у залежність від волі третіх осіб.
Відповідно до ст. 319 ч. 1 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з ст. 321 ч. 1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. 1ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Згідно з ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав", власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно з статті 41 Конституції України вказано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.
Частинами 1, 3 ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Відповідно до ст. 150 ЖК України позивач має право користуватися та розпоряджатися своєю власністю (квартирою) на свій розсуд, а відповідач зобов`язаний не чинити позивачу перешкоди у користуванні власністю.
Таким чином, позивач на даний час є власником своєї частки спірної квартири та має право користуватися нею, що передбачено чинним законодавством.
Позивачем зазначено, що добровільно вселитися в квартиру немає можливості, відповідач чинить перешкоди та не надає ключі від вхідних дверей спірної квартири.
Судом також встановлено, що між співвласниками не визначено порядок користування житловим приміщенням.
Спосіб судового захисту порушеного права обраний позивачами як вселення до спірної квартири не суперечить законодавству і може бути застосований судом.
Тому, позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом вселення підлягають задоволенню.
Статтею 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб співвласників, належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Згідно статті 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Як зазначено в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. №20 (із змінами і доповненнями) "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.
Щодо позовних вимог в частині встановлення порядку користування квартирою суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Ця норма свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.
При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.
Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.
Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року № 6-1500 цс 15.
Позивач просить суд виділити їй у користуванн житлову кімнату, позначену в плані квартири АДРЕСА_3 , площею 15,3 кв.м., при цьому відповідачу, позивач просить виділити житлову кімнату позначену в плані квартири АДРЕСА_4 , площею 9,7 кв.м. та частину прилеглого до вказаної кімнати та до кухні, позначеної в плані квартири АДРЕСА_5 , балкону (веранди), площею 9,3 кв.м.; коридор (№ 1- 5,9 кв.м.), кухню (№ 4) - 15,3 кв.м. санвузол (№ 5)-3,3 кв.м. залишити у спільному користуванні.
Відповідно до ч.ч. 1,5,6,7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідач заперечень щодо встановлення порядку користування квартирою не надав.
Оскільки відповідач у судове засідання не прибув, відзиву на позов не подав, відтак не висловив свою позицію щодо встановлення порядку користування квартирою, суд приходить до переконання, що запропонований позивачем порядок користування житлом відповідатиме інтересам всіх співвласників та підлягає до затвердження судом.
Встановлення порядку користування квартирою жодним чином не впливає на розмір часток сторін у праві власності на квартиру і не обмежує їх право власності.
Допоміжні приміщення квартири: коридор (№ 1- 5,9 кв.м.), кухня (№ 4) - 15,3 кв.м. санвузол (№ 5)-3,3 кв.м. підлягають залишенню в спільному користуванні.
Суд вважає необхідним встановити порядок користування квартирою відповідно до запропонованого позивачем варіанту. Вказаний порядок відповідатиме інтересам всіх проживаючих у квартирі, крім того, виявляє право позивача на визначення порядку користування як власником майна.
Враховуючи наведене суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.
Керуючись ст. 47 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 355, 358, 391 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 12, 13, 76-82, 89, 258, 263, 264, 265, 273, 282, 354 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом вселення в житлову квартиру та встановлення режиму користування житлом - задовольнити.
Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом її вселення.
Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 .
Виділити в користування ОСОБА_1 , житлове приміщення, а саме житлову кімнату, позначену в плані квартири АДРЕСА_6 , а в користування ОСОБА_2 виділити в зазначеному житловому приміщенні житлову кімнату позначену в плані квартири ОСОБА_2 № 3, площею 9,7 кв.м. та частину прилеглого до вказаної кімнати та до кухні, позначеної в плані квартири АДРЕСА_5 , балкону (веранди), площею 9,3 кв.м.
Допоміжні приміщення квартири: коридор (№ 1)- 5,9 кв.м., кухня (№ 4) -15,3 кв.м., санвузол (№ 5)- 3,3 кв.м. залишити в спільному користуванні.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані з розглядом справи в розмірі 8081,60 грн..
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Головуючий: Н. М. Кондрацька