ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/963/20 Доповідач - Дикун С.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Щавурська Н. Б., Храпак Н. М.,

з участю секретаря - Боднар Р.В.

учасників справи : адвоката Вароди П.Б., ` який представляє інтереси позивача ОСОБА_1 ;

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/15983/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 вересня 2020 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Відділ державного архітектурно-будівельного контролю Тернопільської міської ради про зобов`язання привести квартиру до попереднього стану, постановлену суддею Сташків Н.М.,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 подав до суду позовну заяву до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Відділ державного архітектурно-будівельного контролю Тернопільської міської ради про зобов`язання відповідача за свій рахунок привести квартиру АДРЕСА_1 до попереднього стану, який існував до її самовільної реконструкції, шляхом демонтажу бетонної плити, за рахунок якої розширено балкон квартири.

Одночасно з позовною заявою позивач подав заяву про забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти будь-які дії, пов`язані з реконструкцією квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, в частині розширення балкона.

В обгрунтування необхідності забезпечення позову посилається на те, що відповідач може продовжити самовільну реконструкцію належної йому квартири в частині розширення балкону, що може істотно ускладнити та унеможливити виконання рішення суду, тому він звернувся до суду за захистом та поновлення порушених прав позивача.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 24 вересня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Відділ державного архітектурно-будівельного контролю Тернопільської міської ради про зобов`язання привести квартиру до попереднього стану відмовлено.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_3 , подав апеляційну скаргу на ухвалу суду, посилаючись на порушення норм процесуального права просить її скасувати, та постановити нову ухвалу, якою його заяву про забезпечення позову задовольнити.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги вказує на те, що, відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що вказана заява базується на припущеннях позивача, що відповідач може продовжити самовільну реконструкцію належної йому квартири в частині розширення балкону та не надано суду доказів. Ці висновки суду є неправильними, оскільки проведена ОСОБА_2 реконструкція належної йому квартири з розширенням балкону є самовільною, без дозволу, чим порушено його права як власника суміжної квартири.

Зазначає, що самовільні дії ОСОБА_2 загрожують цілісності будинку внаслідок додаткового навантаження на будинок внаслідок приєднання до нього бетонної плити.

Відзив у визначений судом термін на апеляційну скаргу не надійшов.

Під час розгляду справи в апеляційному суді представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Варода П.Б. підтримав апеляційну скаргу в її межах.

Відповідач ОСОБА_2 апеляційну скаргу заперечив та пояснив, що ним на даний час проведено демонтаж бетонної плити, за рахунок якої розширено балкон квартири, про що представив відповідні фотознімки. Відповідач також зазначив, що будь-яких дій щодо реконструкції своєї квартири АДРЕСА_1 в частині розширення балкона, він не має наміру проводити і позивачем таких доказів на підтвердження протилежного не подано, а тому вимоги позивача про забезпечення позову в обраний ним спосіб не підлягають до задоволення.

Відділ державного архітектурно-будівельного контролю Тернопільської міської ради, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання апеляційного суду представника не направив, заяв про відкладення розгляду справи з метою особистої участі її представника у судовому засіданні не подав. А тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів не вбачає перешкод щодо розгляду справи за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи із наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволені заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що заява є необґрунтованою, оскільки позивачем ОСОБА_1 не надано жодних обґрунтувань щодо необхідності застосування заходу забезпечення позову та до заяви не додано жодного підтвердження наведених в заяві обставин.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Із матеріалів позовної заяви вбачається, що відповідач, є власником квартири АДРЕСА_1 , яка є суміжною з квартирою позивача, розташована в сусідньому під`їзді на рівні одного поверху та виконав будівельні роботи без отримання в органі архбудконтролю дозвільних документів. Будинок відноситься до пам`ятки містобудування та архітектури місцевого значення.

З копії листа відділу ДАБК Тернопільської міської ради від 16.09.2020р. вбачається, що комісією, яка створена з метою виявлення та запобігання незаконної забудови міста Тернополя, встановлено, що: власником квартири АДРЕСА_1 виконано будівельні роботи, а саме розширено балконну плиту без отриманих в органі архбудконтролю дозвільних документів; у телефонному режимі ОСОБА_2 повідомив, що 27.07.2020р. з`явиться до відділу та надасть усі необхідні дозвільні документи, однак до 30.07.2020р. до відділу не з`явився; відділом дозвільні документи на розширення балкону не видавались та не реєструвались; будинок АДРЕСА_1 відноситься до пам`ятки містобудування та архітектури місцевого значення. Також позивачем долучені фотографії з зображенням фрагменту будинку із балконною плитою під одним із вікон.

Позивач вважає, що проведена відповідачем реконструкція квартири з розширенням балкону здійснена без дозволу, виданого в установленому порядку, та істотно порушує його права як співвласника багатоквартирного житлового будинку та власника суміжної квартири.

Провадження у справі не відкрито.

Частиною 2 ст.149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Забезпечення позову - це вжиття судом, в провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача (який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його), що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення в подальшому (п.4 Постанови "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову" від 22 грудня 2006 року № 9 Пленум Верховного Суду України).

На підставі вищевикладених обставин, суд дійшов до правильного висновку про відмову у задоволені заяви про забезпечення позову за необґрунтованістю вимог заяви, а також за відсутністю доказів на підтвердження її вимог.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Судове рішення відповідає вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки судові процедури повинні бути справедливими і розумними як до відповідача, так і до позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом неповно з`ясовані обставин, що мають значення для справи, а також, що судом порушені норми процесуального права, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки доказів порушення норм процесуального права при розгляді заяви про забезпечення позову до суду надано не було, також апелянтом в апеляційній скарзі не зазначені обґрунтовані підстави для застосування заходів забезпечення позову та докази в чому полягає незаконність постановленої ухвали.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.ч.5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_1 не довів необхідність забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти будь-які дії, пов`язані з реконструкцією квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, в частині розширення балкона.

Саме лише посилання в заяві про забезпечення позову на потенційну можливість вчинення дій, що можуть створити перешкоди у виконанні судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою та беззаперечною підставою для задоволення відповідної заяви.

Матеріали справи не містять належних доказів, які б свідчили про існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Окрім того, апеляційним судом установлено та сторонами не заперечується, що на даний час відповідач провів демонтаж бетонної плити за рахунок якої розширено балкон квартири, що підтверджується фотознімками представленими апеляційному суду, по яких у порівнянні із знімками, що містяться у справі (а.с.15-17) вбачається факт демонтажу спірної плити. А щодо решти доводів позивача про необхідність забезпечення позову у зв`язку із наявністю самовільного розширення балкону до розміру 5.5 кв.м., то вони також не можуть бути прийняті до уваги апеляційним судом. Так, відповідачем представлено апеляційному суду технічний паспорт квартири АДРЕСА_1 , виготовлений станом на 25.08.2016 року, з якого вбачається, що засклений балкон розміром 5.5 кв.м. увійшов до загальної площі квартири 54,7 кв.м. і саме така загальна площа цієї квартири вказана у правовстановлюючих документах - відомостях з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 (а.с.12)

Отже, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував норми права, які їх регулюють.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що оскаржуване рішення суду не може бути скасовано з одних лише формальних міркувань, а також звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи наведене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в повному обсязі, оскільки їх обґрунтування не мають правового значення для вирішення даного спору та правильність висновків суду щодо відмови у задоволенні заяви про застосування заходів забезпечення позову не спростовують.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому ухвала суду залишається без змін, що відповідає приписам ст.375 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені в апеляційному суді, покласти на ОСОБА_1 в межах сум, ним понесених.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 вересня 2020 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені в апеляційному суді, покласти на ОСОБА_1 в межах сум, ним понесених.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови виготовлено 11 листопада 2020 року.

Головуючий: Дикун С.І.

Судді: Щавурська Н.Б.

Храпак Н.М.