КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2020 року місто Київ

справа №756/316/20

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 липня 2020 року, повний текст рішення складено 30 липня 2020 року, апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «БЮЛЕР СЕРВІС» на додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 10 серпня 2020 року, повний текст додаткового рішення складено 13 серпня 2020 року, ухвалені під головуванням судді Белоконної І.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «БЮЛЕР СЕРВІС» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

В січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила:

визнати незаконним наказ ТОВ «БЮЛЕР СЕРВІС» від 10 грудня 2019 року №234-к;

поновити її на посаді заступника генерального директора з операційної діяльності ТОВ «БЮЛЕР СЕРВІС»;

стягнути з ТОВ «БЮЛЕР СЕРВІС» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 487213,58 грн.

В обґрунтування вимог посилалася на те, що вона з 02 липня 2012 року по 10 грудня 2019 року працювала в ТОВ «БЮЛЕР СЕРВІС».

Вказувала, що відповідно до наказу відповідача від 10 грудня 2019 року №234-к її 10 грудня 2019 року звільнено з посади заступника генерального директора з операційної діяльності за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Зазначала, що її звільнення з займаної посади здійснено з порушенням чинного законодавства, оскільки відповідно до п.1 порядку денного рішення №2 від 02 липня 2019 року єдиного учасника ТОВ «БЮЛЕР СЕРВІС» щодо зміни в організації виробництва та праці товариства та скорочення штату працівників вирішено скоротити одну штатну одиницю товариства, а саме: заступника генерального директора з операційної діяльності товариства ОСОБА_1 тобто, не дотримуючись вимог КЗпП України прийнято рішення кого саме потрібно скоротити, що свідчить про упередженість до неї та бажання звільнити саме її.

Посилалась на те, що відповідач потреб в зміні організації праці не мав.

Вказувала,що всупереч норм трудового законодавства при її звільненні у відповідача не була затверджена структура, переважне право не застосовано, жодної вакантної посади на підприємстві їй не пропонувалось, хоча роботодавець зобов`язанийзапропонувати працівнику, який вивільнюється всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник.

Зазначала, що попередження про майбутнє вивільнення суперечить нормам КЗпП України щодо двох місяців, оскільки у відповідача відстрочилась дата внесення змін до штатного розпису.

Посилалася на те, що сумарний розмір заробітної плати за останні 2 місяці складає 135516,61 грн., отже її середньоденне грошове забезпечення становить 3226,58 грн., у зв`язкуз чим вона просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за 151 робочий день, що складає 487213,58 грн.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 22 липня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 10 серпня 2020 року заяву ТОВ «БЮЛЕР СЕРВІС» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «БЮЛЕР СЕРВІС» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначав, що з поданих до суду документів від відповідача вбачається, що відсутнє підтвердження про те, що у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, а натомість лише змінилась назва підрозділу де працювала позивач, якщо порівняти наказ від 25 лютого 2019 року та наказ від 29 липня 2019 року.

Вказував, що відповідачем не подано до суду доказів на підтвердження змін в організації виробництва і праці.

Посилався на те, що прийняття штатного розпису в новій редакції не може бути доказом змін в організації виробництва і праці, оскільки це є внутрішній документ відповідача та може бути виданий відповідачем на власний розсуд.

Зазначав, що основний аргумент відповідача щодо трансформації внутрішньої структури, спростовується поясненнями самого відповідача та не наданням цієї структури, у зв`язку із її відсутністю.

Вказував, що відповідач не подав до суду доказів про те, які саме функції і завдання операційного відділу змінились, не надав доказів які функції і завдання були до моменту звільнення позивача і не надав доказів які функції і завдання стали після моменту звільнення позивача.

Посилався на те, що матеріали справи не підтверджують обставин щодо зміни в організації виробництва і праці (в тому числі і «трансформації внутрішньої структури компанії»), що свідчить про незаконність звільнення позивача за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, а отже про незаконність прийнятого судового рішення від 22 липня 2020 року.

Зазначав, що зважаючи на те, що тривалість вимушеного прогулу позивача за час розгляду справи становить 116 робочих днів, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача, згідно формули обчислення середньої заробітної плати, виплата за час вимушеного прогулу буде становити 374283,28 грн.

Вказував, що при вирішенні справи судом першої інстанції не було надано оцінки обставинам, які свідчать про те, що фактично скорочення чисельності та штату працівників не відбулося, натомість всі дії відповідача були направлені на звільнення конкретно лише позивача.

Посилався на те, що суд першої інстанції обмежився перевіркою формального дотримання відповідачем процедури звільнення працівника при скороченні чисельності та штату, в той час, як основним доводом позову було саме те, що фактично скорочення не відбулося, а мало місце цілеспрямоване звільнення саме позивача.

Зазначав, що суд безпідставно поклав обов`язок доведення на позивача, зазначивши, що позивач не довела неправомірність звільнення, в той час як у справах даної категорії доведенню підлягає правомірність та законність дій відповідача по звільнення працівника, і доведення цього покладається саме на відповідача.

Вказував, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки доводам позивача про те, що саме стало причиною такого звільнення позивача (виявлення корупційних схем у товаристві).

Посилався на те, що відповідач не довів відсутність у товаристві інших вільних посад, які за своєю кваліфікацією могла б обіймати позивач, про що свідчить відсутність структури товариства.

Не погоджуючись з додатковим рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необгрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просив додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що стороною відповідача не підтверджено, яка кількість годин витрачена на підготовку та подачу відзиву на позовну заяву, що унеможливлює проведення розрахунку наданих послуг та відповідно є підставою для відмови у задоволенні заявлених витрат.

Зазначав, що відзив на позовну заяву складає всього 13 сторінок: 1 сторінка - реквізити сторін, написання яких не є складним; 2-5 сторінки - опис подій, написання яких не є складним, 6-12 сторінки - доводи сторони відповідача, написання яких не є складним, оскільки стороною відповідача використовувались посилання на чинне законодавство України, що займає значну частину доводів, а також доводи у формі тверджень та міркувань, що загалом займають приблизно 1-2 сторінки); 13 сторінка - прохальна частина відзиву.

Вказував, що стороною відповідача не підтверджено, яка кількість годин витрачена на підготовку клопотання про відкладення розгляду справи, що унеможливлює проведення розрахунку наданих послуг та відповідно є підставою для відмови у задоволенні заявлених витрат.

Посилався на те, що стороною відповідача не підтверджено, яка кількість годин витрачена на підготовку та подачу клопотання про залучення доказів у відповідь на ухвалу суду про витребування доказів від відповідача ТОВ «Бюлер Сервіс» від 23 березня 2020 року. Підготовка такого клопотання не є складним, не займає значного проміжку часу.

Зазначав, що стороною відповідача не підтверджено, яка кількість годин витрачена на підготовку та подачу клопотання про пришвидшення розгляду справи від 10 червня 2020 року. Крім того, підготовка клопотання не може вважатись наданням юридичної допомоги, оскільки подача цього клопотання це виключно позиція представників відповідача, хоча судовий процес тривав нормальний проміжок часу з урахуванням завантаженості судді.

Вказував, що стороною відповідача не підтверджено, яка кількість годин витрачена на підготовку та подачу заперечення проти заяв про збільшення позовних вимог.

Посилався на те, що відзив на позовну заяву складає всього 9 сторінок, з яких: 1-2 сторінки - реквізити сторін, хронологія подій в ході розгляду справи, написання яких не є складним; 3-8 сторінка - доводи сторони відповідача, написання яких не є складним, оскільки стороною відповідача використовувались посилання на чинне законодавство України, що займає значну частину доводів, а також доводи у формі тверджень та міркувань, що загалом займають приблизно 1-2 сторінки; 9 сторінка - прохальна частина заперечень та додатки.

З викладеного слідує, що підготовка та подача заперечення проти заяв про збільшення позовних вимог не є складним, не займає значного проміжку часу, а тому це є додатковою підставою для відмови в стягненні цих витрат.

Зазначав, що судове засідання 21 липня 2020 року тривало 1 годину. По суті судового засідання сторона відповідача фактично озвучила свою позицію, викладену у відзиві на позовну заяву та запереченнях проти заяв про збільшення позовних вимог. Досить тривалий час сторона відповідача розповідала про фактичні обставини.

Посилався на те, що розмір заявлених витрат є не співмірним з категорією справи, оскільки це є трудовий спір, який відноситься до нескладних справ.

Вказував, що розмір заявлених витрат не співвідноситься з предметом спору, оскільки фактично майже 50% заявляє до стягнення від розміру позовних вимог.

Зазначав, що покладення на позивача таку величезну суму грошових коштів, що явно не відповідає принципам розумності, призведе до погіршення фінансово стану позивача та фактично банкрутства.

Посилався на те, що пред`являючи неспівставні фінансові претензії, відповідач намагається використати суд для тиску на позивача з метою не допущення захисту своїх законних прав у інших судових інстанціях, що ставить у нерівність громадян перед закон в залежності від фінансового стану.

Не погоджуючись з додатковим рішенням суду від 10 серпня 2020 року, відповідач ТОВ «Бюлер Сервіс» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у оскаржуваному рішенні обставинам справи, просив скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити заяву у повному обсязі.

На обгрунування доводів апеляційної скарги, посилався на те, що 07 лютого 2020 року між відповідачем та АО «КПМГ Право Україна» було укладено завдання №1 до Рамкового договору №26-АА/2020 про надання послуг від 07 лютого 2020 року.

Вказував, що за умовами розділу 2 Завдання №1 до Рамкового договору №26-АА/2020 про надання послуг від 07 лютого 2020 року, результатом послуг буде підготовка та подання процесуальних документів, а також вчинення інших дій та процедур, передбачених в розділі «Послуги».

Зазначав, що відповідно до розділу 3 Завдання №1 до Рамкового договору №26-АА/2020 про надання послуг від 07 лютого 2020 року, вартість послуг АО «КПМГ Право Україна» щодо підготовки та подання процесуальних документів, юридична допомога в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції складає 220 864,00 грн., що є еквівалентом 8120 євро, виходячи з погодинної змішаної ставки у розмірі 3264 грн., що є еквівалентом 120 євро згідно з офіційним курсом продажу валют АТ «Райффайзен Банк Аваль» на дату укладення завдання, без врахування податку на додану вартість, який буде сплачуватися додатково, без урахування накладних витрат.

Посилався на те, що згідно із деталізацією наданих послуг щодо супроводу судового спору №756/316/20, тобто справи, у суді першої інстанції, АО «КПМГ Право Україна» фактично витратило 47,5 годин часу спеціалістів АО «КПМГ Право Україна» на надання професійної правничої (правової) допомоги відповідачу, що складає 224 352,00 грн.

Вказував, що право відповідача на компенсацію витрат на юридичний супровід спору прямо передбачено законодавством України.

Зазначав, що звернення позивача з позовом до суду першої інстанції є необгрунтованими діями позивача, в свою чергу відповідач у зв`язку з такими діями позивача поніс судові витрати, які має право компенсувати на підставі ч.5 ст.142 ЦПК України.

Посилався на те, що приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не належним чином встановив і обґрунтував неспівмірність з справою витрат відповідача на правничу допомогу, а також не встановлено фактичні дані, на які позивач посилається аргументуючи необхідність зменшення розміру витрат.

Вказував, що суд приймаючи оскаржуване рішення з посиланням на ч.5 ст.137 ЦПК України, всупереч затвердженим принципам законності та обґрунтованості судового рішення, не аргументував в чому саме полягала неспівмірність витрат на правничу допомогу.

Зазначав, що щодо часу витраченого фахівцями в галузі права, то достатнім є підтвердження лише кількості часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії.

Посилався на те, що суд першої інстанції не навів жодні мотиви, чому саме 4 години роботи адвокатів достатні для супроводу справи.

Вказував, що оскаржуване рішення також не відповідає принципу змагальності.

Від відповідача ТОВ «БЮЛЕР СЕРВІС» на адресу Київського апеляційного суду надійшли відзиви на апеляційну скаргу представника позивача, в якому останній вказував, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник позивача подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому останній просив залишити скаргу без задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та її представник апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з вказаних підстав.

Представники відповідача у судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що не було встановлено порушення процедури звільнення позивача згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та особовоїкарткипозивача, з 02 липня 2012 року ОСОБА_1 працювала в ТОВ «БЮЛЕР СЕРВІС» на посаді керівника департаменту логістики.

Наказом ТОВ «БЮЛЕР СЕРВІС»№2-К від 01 березня 2016 року з 01 березня 2016 року позивача було переведено на посаду Заступника генерального директора з операційної діяльності.

02 липня 2019 року єдиний учасник ТОВ «БЮЛЕР СЕРВІС» у зв`язку з трансформацією внутрішньої структури компаній групи компаній Бюлер, до складу якої входить товариство, зокрема, трансформацією функцій та завдань операційного підрозділу, прийняв рішення №2 про внесення змін до штатного розпису товариства, скоротивши одну штатну одиницю товариства, а саме заступника генерального директора з операційної діяльності.

Даним рішенням також було уповноважено Генерального директора товариства або тимчасово виконуючого обов`язки Генерального директора товариства вчинити всі необхідні дії, пов`язані з виконанням прийнятого рішення про скорочення штатної одиниці товариства, а саме заступника генерального директора з операційної діяльності товариства, в тому числі, але не обмежуючись, видання наказу про внесення змін до штатного розпису, повідомлення працівника про наступне вивільнення, пропонування вакантного місця (за наявності), видання наказу про звільнення.

На виконання рішення №2 єдиного учасника ТОВ «БЮЛЕР СЕРВІС» від 02 липня 2019 року відповідачем було видано наказ №166-к від 05 липня 2019 року згідно якого вирішено:

внести зміни до штатного розпису товариства з 06 вересня 2019 року, скоротивши одну штатну одиницю, а саме Заступника генерального директора з операційної діяльностітовариства;

не пізніше ніж за 2 (два) місяці до дати внесення змін попередити Заступника генерального директора з операційної діяльності товариства про наступне його вивільнення та одночасно з попередженням про звільнення запропонувати йому переведення за його згодою на інші вакантні посади;

у разі відмови від переведення або відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю підготувати документи для скорочення Заступника генерального директора з операційної діяльності товариства та звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України.

05 липня 2019 року відповідачем видано попередження про скорочення штату працівників, яким ТОВ «БЮЛЕР СЕРВІС» попереджувало ОСОБА_1 , що відповідно до наказу №166-к від 05 липня 2019 року посада, яку вона займає, підлягає скороченню з 06 вересня 2019 року. Також було повідомлено, що на даний момент у товаристві відсутні вакантні посади, які б могли бути запропоновані позивачу для подальшого працевлаштування. У разі виникнення підходящої за кваліфікацією вакансії до закінчення двомісячного терміну з дня попередження, вона буде запропонована позивачу відповідно до чинного законодавства.

Позивач відмовилася підписувати вказане попередження про скорочення штату працівників, що підтверджується актом ТОВ «БЮЛЕР СЕРВІС» про відмову підписати документи від 05 липня 2019 року.

У зв`язку з тим, що 05 липня 2019 року ОСОБА_1 була тимчасово непрацездатною та, за її словами, стан її здоров`я був незадовільний, відповідачем 23 липня 2019 року видано наказ №170-К, відповідно до якого було:

відстрочено виконання рішення №2 єдиного учасника ТОВ «БЮЛЕР СЕРВІС» від 02 липня 2019 року до моменту припинення тимчасової непрацездатності позивача;

скасовано наказ №166-К від 05 липня 2019 року та попередження про скорочення штату працівників від 05 липня 2019 року.

З листків непрацездатності серії АДР №946260 та серії АДХ №643232 вбачається, що позивач перебувала на лікарняному з 01 липня 2019 року по 16 серпня 2019 року.

19 серпня 2019 року ТОВ «БЮЛЕР СЕРВІС» видано наказ №194-К, відповідно до якого вирішено:

внести зміни до штатного розпису товариства з 21 жовтня 2019 року, скоротивши одну штатну одиницю, а саме Заступника генерального директора з операційної діяльностітовариства;

не пізніше ніж за 2 (два) місяці до дати внесення змін попередити Заступника генерального директора з операційної діяльності про наступне його вивільнення та одночасно з попередженням про звільнення запропонувати йому переведення за його згодою на інші вакантні посади;

у разі відмови від переведення або відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю підготувати документи для скорочення Заступника генерального директора з операційної діяльностітовариства та звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України.

19 серпня 2019 року позивача було повідомлено про її скорочення з 21 жовтня 2019 року відповідно до наказу про скорочення від 19 серпня 2019року, а також надано документи для ознайомлення, а саме: попередження про скорочення штату працівників від 19 серпня 2019 року; належним чином засвідчену копію рішення Засновника; належним чином засвідчену копію наказу про скорочення від 19 серпня 2019року, що підтверджується її підписом на попередженні, відповідними зауваженнями та коментарями.

Вказаним попередженням було повідомлено ОСОБА_1 , що відповідно до наказу №166-к від 05 липня 2019 року посада, яку вона займає, підлягає скороченню з 21 жовтня 2019 року. Також було повідомлено, що на даний момент у товаристві відсутні вакантні посади, які б могли бути запропоновані їйдля подальшого працевлаштування. У разі виникнення підходящої за кваліфікацією вакансії до закінчення двомісячного терміну з дня попередження, вона буде запропонована позивачу відповідно до чинного законодавства.

Враховуючи тимчасову непрацездатність позивача з 15 жовтня 2019 року, ТОВ «БЮЛЕР СЕРВІС» видано наказ №217-К, яким відстрочено виконання наказу №194-К до закінчення періоду тимчасової непрацездатності Заступника генерального директора з операційної діяльності товариства ОСОБА_1 .

Згідно листків непрацездатності позивач перебувала на лікарняному з 15 жовтня 2019 року по 09 грудня 2019 року включно.

Наказом ТОВ «БЮЛЕР СЕРВІС» №234-К позивача звільнено з посади Заступника генерального директора з операційної діяльності у зв`язку зі скороченням штату працівників за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Підставою звільнення зазначено: рішення №2 Єдиного учасника ТОВ «БЮЛЕР СЕРВІС» від 02 липня 2019 року; наказ ТОВ «БЮЛЕР СЕРВІС» №194-К від 19 серпня 2019 року; наказ ТОВ «БЮЛЕР СЕРВІС» №217-К від 21 жовтня 2019 року; персональне попередження ОСОБА_1 про скорочення штату від 19 серпня 2019 року.

З наказом №234-К від 10 грудня 2019 року позивач була ознайомлена того ж дня, про що свідчить її підпис на наказі та акт про підписання документів від 10 грудня 2019 року.

Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з ст.5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

Статтею 49-2 КЗпП України передбачений порядок вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці.

Так, відповідно до ч.1 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно (ч.3 ст.49-2 КЗпП України).

У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Згідно роз`яснень, які викладені у абзаці 1 пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Право власника або уповноваженого ним органу визначати чисельність працівників і штатний розпис нормативно закріплено щодо підприємств та їх об'єднань у ч.3 ст.64 ГК України.

Тобто право визначати чисельність і штат працівників належить тільки власникові або уповноваженому ним органу, тому доцільність скорочення чисельності або штату працівників судом не обговорюється, оскільки вирішення даного питання стосується внутрішньогосподарської діяльності підприємства.

Враховуючи зазначене, при вирішенні трудового спору щодо поновлення на роботі працівника, звільненого у зв`язку зі скороченням чисельності штату працівників, суд зобов`язаний перевірити наявність підстав для звільнення та дотримання відповідачем порядку вивільнення працівника за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, зокрема, чи мало місце скорочення чисельності штату або чисельності працівників. Проте, суд не має права вирішувати питання про доцільність змін в організації виробництва та наступне скорочення штату працівників, а також наявність підстав для утворення інших структурних підрозділів та їх функціональне навантаження. Вирішення вказаних питань належить до виключної компетенції роботодавця (власника або уповноваженого ним органу).

З матеріалів справи вбачається, що у ТОВ «БЮЛЕР СЕРВІС» були запроваджені зміни, які спрямовані на трансформацію функцій та завдань операційного підрозділу, а саме скорочено одну штатну одиницю - посаду Заступника генерального директора з операційної діяльності відповідно до наказу про скорочення від 19 серпня 2019 року (з урахуванням наказу №217-к від 21 жовтня 2019 року).

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представники відповідача пояснили, що причиною скорочення посади Заступника генерального директора з операційної діяльності були зміни в організації праці відповідача, а саме трансформація функцій та завдань операційного підрозділу. Зокрема, частина функцій Заступника генерального директора з операційної діяльності були розподілені між іншими посадами (генеральним директором та провідним менеджером з логістики), а частина була передана на інші структури групи Бюлер в Україні.

Отже, у відповідача фактично відбулись зміни в організації виробництва та праці, на підставі чого скорочено посаду Заступника генерального директора з операційної діяльності в рамках трансформації функцій та завдань операційного підрозділу.

Разом з тим, позивач на підтвердження своїх вимог не надала суду доказів того, що наказ №217-к від 21 жовтня 2019 року є неправомірним та таким, що суперечить нормам трудового законодавства, а посада Заступника генерального директора з операційної діяльності не була скорочена у відповідача та її займає інша особа.

Попередженням про скорочення штату працівників від 19 серпня 2019 року було повідомлено позивача про те, що у відповідача були відсутні вакантні посади, які б могли бути запропоновані їй для подальшого працевлаштування.

У судовому засіданні, як суду першої, так і апеляційної інстанції представники відповідача вказували на те, що в період з 19 серпня 2019 року до 10 грудня 2019 року в ТОВ «БЮЛЕР СЕРВІС» не було вакантних посад та інших робіт, які могли бути запропоновані позивачу.

При цьому, як вбачається з штатного розпису відповідача станом на 01 вересня 2019 року, 01 жовтня 2019 року та 01 грудня 2019 року, затвердженого наказом №181/1-К від 29 липня 2019 року у ТОВ «БЮЛЕР СЕРВІС» всі посади були зайняті і в самому штатному розписі відсутня інформація про наявність вакантних посад.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач пояснила, що на час ознайомлення її з попередженням від 19 серпня 2019 року та на час видачі наказу про її звільнення вакантних посад у товаристві не було.

А відтак, доводи ОСОБА_1 про те, що їй не були запропоновані всі наявні вакантні посади у товаристві спростовуються вищевикладеним.

Посилання позивача на те, що 29 липня 2019 року товариство прийняло на роботу працівника на посаду менеджера по роботі з клієнтами, колегія суддів відхиляє, оскільки станом на 29 липня 2019 року стосовно позивача не була розпочата процедура звільнення у зв`язку зі скороченням штату. Така процедура розпочалася 19 серпня 2019 року.

Відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

З матеріалів справи вбачається, що 19 серпня 2019 року позивач була повідомлена про скорочення її посади з 21 жовтня 2019 року.

Оскільки станом на 21 жовтня 2019 року позивач знаходилася на лікарняному, відповідач відстрочив виконання наказу про скорочення від 19 серпня 2019 року до закінчення періоду тимчасової непрацездатності позивача.

Таким чином, відповідачем було дотримано строк повідомлення позивача про майбутнє вивільнення.

Доводи представника позивача про те, що суд першої інстанції не звернув уваги, що ОСОБА_1 має переважне право залишення на роботі колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

У частині першій статті 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам із більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам, зазначеним у частині другій цієї статті.

Наявність переважного права має значення, коли звільненню у зв`язку із скороченням підлягають декілька працівників, і роботодавець у такому випадку зобов`язаний враховувати наявність переважного права при працевлаштуванні працівника, чия посада скорочується, та інших працівників, які такого права не мають, але їх посади також скорочуються.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, посада Заступника генерального директора з операційної діяльності, яку обіймала позивач була єдиною, а тому не було перед ким визначати її переважне право на залишення на роботі.

А тому, у даному випадку правила статті 42КЗпП України не можуть застосовуватися.

Доводи позивача про упереджене ставлення до неї та бажання звільнити саме її колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки стороною позивача не було надано доказів на підтвердження вказаних обставин.

Беручи до уваги те, що у відповідача дійсно мало місце скорочення штату працівників та встановивши, що позивача було належним чином попереджено про наступне звільнення, наказ про звільнення виданий повноважною особою, в межах своєї компетенції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства та без порушень прав останньої.

Таким чином, відсутні правовіпідстави для поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про поновлення на роботі, вони також задоволенню не підлягають.

Ухвалюючи додаткове рішення про часткове задоволення заяви ТОВ «БЮЛЕР СЕРВІС» про стягнення судових витрат та стягуючи з ОСОБА_1 на користь ТОВ «БЮЛЕР СЕРВІС» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 грн., суд першої інстанції виходив з співмірності заявлених вимог зі складністю справи, наданим адвокатами обсягом послуг у суді, затраченим ними часом на надання правничої допомоги, критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Частиною 3 ст.270 ЦПК України визначено, що суд, який ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язанихз розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналогічнийправовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Так, відповідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

ТОВ «БЮЛЕР СЕРВІС», звертаючись до суду з заявою про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу обґрунтовував її тим, що згідно з деталізацією наданих послуг щодо супроводу судового спору №756/316/20 у суді АО «КПМГ Право Україна» фактично витратило 47,5 годин часу спеціалістів КПМГ на надання професійної правничої (правової) допомоги відповідачу, що складає 186960 грн., що є еквівалентом 5700 євро згідно з офіційним курсом продажу валют АТ «Райффайзен Банк Аваль» на дату подання даної заяви (32,80 грн./євро).

У деталізації витрат зазначено, що адвокати: Попов С.В., Кацер Ю.І. та помічник адвоката Шишковський Б.Л. надали відповідачу наступні юридичні послуги щодо супроводу судового спору у суді першої інстанції:

- підготовка та подача відзиву від 20 лютого 2020 року на позовну заяву про визнання незаконним наказу про звільнення у зв`язку зі скороченням штату працівників, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, поданої ОСОБА_1 11 січня 2020 року у справі №756/316/20;

- підготовка та подача клопотання про відкладення розгляду справи від 20 березня 2020 року у справі №756/316/20;

- підготовка клопотання про залучення доказів у відповідь на ухвалу суду про витребування доказів від відповідача від 23 березня 2020 року у справі №756/316/20;

- підготовка та подача клопотання про пришвидшення розгляду справи від 10 червня 2020 року у справі №756/316/20;

- підготовка та подача заперечення проти заяв про збільшення позовних вимог від 18 травня 2020 року, від 04 червня 2020 року та від 17 липня 2020 року у справі №756/316/20;

- підготовка до судового засідання та представництво інтересів відповідача під час судового засідання 21 липня 2020 року у суді по справі № 756/316/20.

Відповідач зазначав, що визначена вартість послуг узгоджується з високою компетенцією АО «КПМГ Право Україна» та його працівників. Зокрема, АО «КПМГ Право Україна» - це міжнародна мережа незалежних фірм, що надають аудиторські, податкові та консультаційні послуги.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «БЮЛЕР СЕРВІС» для захисту своїх інтересів, звернувся до АО «КПМГ Право Україна» з метою отримання професійної правничої допомоги.

07 лютого 2020 року між ТОВ «БЮЛЕР СЕРВІС» та АО «КПМГ Право Україна» укладено Рамковий договір №26-АА/2020 про надання послуг, відповідно до умов якого АО «КПМГ Право Україна» зобов`язалося надати товариству послуги з податкових та юридичних питань.

07 лютого 2020 року між відповідачем та АО «КПМГ Право Україна» було укладено завдання №1 до Рамкового договору №26-АА/2020 про надання послуг від 07 лютого 2020 року.

За умовами розділу 2 Завдання №1 до Рамкового договору №26-АА/2020 результатом послуг буде підготовка та подання процесуальних документів, а також вчинення інших дій та процедур, передбачених в розділі «Послуги».

Відповідно до Розділу 3 Завдання №1 до Рамкового договору вартість послуг АО «КПМГ Право Україна» щодо підготовки та подання процесуальних документів, юридична допомога в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції складає 220864 грн., що є еквівалентом 8120 євро з урахуванням погодинної змішаної ставки у розмірі 3264 грн., що є еквівалентом 120 євро згідно з офіційним курсом продажу валют АТ «Райффайзен Банк Аваль» на дату укладення завдання, без врахування податку на додану вартість, який буде сплачуватися додатково, без урахування накладних витрат.

Згідно абзацу 2 п.3.2. розділу 3 завдання №1 до Рамкового договору у разі зміни офіційного курсу продажу гривні до євро, що встановлюється АТ «Райффайзен Банк Аваль», з дати підписання цього завдання до дати виставлення відповідного рахунку(-ів) АО «КПМГ Право Україна», вищезазначена розрахункова вартість послуг підлягає коригуванню пропорційно зміні вказаного курсу.

На виконання Рамкового договору №26-АА/2020 відповідачем було сплачено 186960 грн.

При цьому, відповідач, звертаючись до суду першої інстанції з клопотанням до заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу вказував на те, що до суми витрат на оплату послуг професійної правничої допомоги необхідно врахувати також суму ПДВ у розмірі 37392 грн.

28 липня 2020року між ТОВ «БЮЛЕР СЕРВІС» та АО «КПМГ Право Україна» було підписано акт приймання - передачі послуг.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду даної справи інтереси ТОВ «БЮЛЕР СЕРВІС» представляли адвокат Кацер Ю.І. та представник Шишковський Б.Л .

По справі було проведено 3 судові засідання, а саме:

23 березня 2020 року, яке було відкладено у зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи;

19 травня 2020 року, яке було відкладено, у зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи;

21 липня 2020 року, де відбувся розгляд справи по суті. Тривалість засідання 1 година 27 хвилин.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи 20 лютого 2020 року представником відповідача - Кацер Ю.І. було подано до суду першої інстанції заперечення на позовну заяву на 13 сторінках з додатками.

20 липня 2020 року представником відповідача - Шишковським Б.Л. було подано до суду першої інстанції заперечення проти заяв про збільшення позовних вимог від 18 травня 2020 року, від 04 червня 2020 року на 09 сторінках з додатками.

Відповідач вказуючи на те, що АО «КПМГ Право Україна» фактично витратило 47,5 годин часу спеціалістів КПМГ на надання професійної правничої (правової) допомоги відповідачу ТОВ «БЮЛЕР СЕРВІС» у суді першої інстанції, не надав доказів, які б підтверджували, яку кількість часу було витрачено АО «КПМГ Право Україна» на виконання кожного із завдань, які зазначені у деталізації наданих юридичних послуг.

Крім того, колегія суддів вважає, що підготовка та подача клопотання про відкладення розгляду справи від 20 березня 2020 року на 03 сторінках; підготовка та подача клопотання про пришвидшення розгляду справи від 10 червня 2020 року, яка надійшла на електронну пошту суду на 02 сторінках; підготовку клопотання про залучення доказів у відповідь на ухвалу суду про витребування доказів від 23 березня 2020 року на 03 сторінках не потребували витрат представниками відповідача значного часу.

Доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що стороною відповідача не доведено дійсності витрат, їх необхідності, розумності з урахуванням складності справи та фінансового стану у часників справи, що є підставною для відмови у задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів відхиляє, оскільки відповідачем в обґрунтування витрат на професійну правничу допомогу було подано: Рамковий договір №26-АА/2020 про надання послуг, завдання №1 до Рамкового договору №26-АА/2020, акт приймання-передачі послуг від 28 липня 2020 року, виписку з рахунку від 29 липня 2020 року про зарахування грошових коштів у розмірі 224352,00 грн.

Крім того, колегія суддів бере до уваги те, що у судовому засіданні суду першої інстанції представник позивачапросив зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу до 5000 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про те, що звернення позивача з позовом до суду першої інстанції є необгрунтованими діями позивача, в свою чергу відповідач у зв`язку з такими діями позивача поніс судові витрати, які має право компенсувати на підставі ч.5 ст.142 ЦПК України колегія суддів вражає необхідним зазначити наступне.

Саме по собі звернення з позовом до суду не свідчить про необґрунтованість дій останньої, оскільки зазначене є диспозитивним правом позивача, передбачене процесуальним законодавством і не містить таких обмежень, а тому для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачеві необхідно довести, а суду встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи під час розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені, зокрема: чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були її дії умисними та чим це підтверджується.

Крім того, звернення до суду з позовом є суб`єктивнимправом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження обставин, за яких можна вважати дії позивача необґрунтованими та такими, що призвели до безпідставного понесення витрат відповідачем.

Посилання відповідача на те, що визначена вартість послуг на правову допомогу узгоджується з високою компетенцією АО «КПМГ Право Україна» та його працівників, зокрема, що АО «КПМГ Право Україна» - це міжнародна мережа незалежних фірм, що надають аудиторські, податкові та консультаційні послуги колегія суддів відхиляє, оскільки вказане посилання не має правового значення для відшкодування витрат, які пов`язані з правничою допомогою адвоката.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що зазначений у заяві ТОВ «БЮЛЕР СЕРВІС» розмір витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 224352 грн. є завищеним, неспівмірним з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи, належним чином не обґрунтованим та становить надмірний тягар для позивача, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Беручи до уваги складність справи, обсяг наданих адвокатами послуг та виконаних робіт (підготовка та подача: заперечення на позовну заяву на 13 сторінках з додатками, заперечення проти заяв про збільшення позовних вимог від 18 травня 2020 року, від 04 червня 2020 року на 09 сторінках з додатками), час, який представники відповідача брали участь у судовому засіданні суду першої інстанції, не відповідності критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність зменшення розміру витрат на правничу допомогу до 15000 грн.

Доводи апеляційних скарг не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалення додаткового рішення є законними і обґрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідають вимогам закону, тому підстав для їх скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «БЮЛЕР СЕРВІС» - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 липня 2020 року та додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 10 серпня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст рішення складено 06 листопада 2020 року.

Головуючий:

Судді: