Справа № 525/897/16-ц
Провадження №4-с/525/5/2020
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2020 року Великобагачанський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Прасол Я.В.,

секретар судових засідань - Хоменко М.М.,

з участю стягувача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Велика Багачка Полтавської області скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Дніпровського РВ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Маковецької Вероніки Геннадіївни,

в с т а н о в и в:

До Великобагачанського районного суду Полтавської області 24.11.2020 надійшла скарга ОСОБА_1 на дії державного виконавця Дніпровського РВ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Маковецької Вероніки Геннадіївни.

Зі скарги ОСОБА_1 вбачається, що рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 14.02.2017 по справі №525/897/16-ц було частково задоволено позовні вимоги та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 45 804, 20 грн., з яких: 42104, 20 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 700 грн. витрат на проведення визначення вартості матеріального збитку та 3000 грн. моральної шкоди.

04.07.2017 Великобагачанським районним судом видано виконавчий лист №525/897/16-ц про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 45 804, 20 грн., з яких: 42104, 20 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 700 грн. витрат на проведення визначення вартості матеріального збитку та 3000 грн. моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

21.08.2020 виконавчий лист вкотре було направлено для примусового виконання до Дніпровського РВ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

21.11.2020 стягувачем отримано лист державного виконавця Дніпровського РВ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Маковецької Вероніки Геннадіївни від 09.09.2020 з повідомленнями від 09.09.2020 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання у зв`язку з тим, що виконавчий лист №525/897/16-ц виданий 04.07.2017 не відповідає вимогам, передбаченим п. 6 ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження», а саме: у виконавчому документі відсутні дані про дату народження та ідентифікаційний номер боржника.

Стягувач ОСОБА_1 вважає повідомлення державного виконавця незаконними, таким, що суперечить вимогам чинного законодавства та принципу обов`язковості судового рішення.

Ухвалою судді Великобагачанського районного суду від 27.11.2020 було прийнято до провадження скаргу ОСОБА_1 та призначено судовий розгляд по вищевказаній скарзі (т. 2 а.с.223). Судовий розгляд скарги переносився з поважних причин, судове засідання призначено на 30.12.2020.

Про день і час розгляду скарги учасники справи сповіщені в порядку, передбаченому ст.ст.128-131 ЦПК України.

Жодних заперечень, пояснень від учасників судового розгляду на адресу суду не надійшло.

У судовому засіданні стягувач ОСОБА_1 подану скаргу підтримав в повному обсязі, в своїх поясненнях посилався на обставини та доводи, що викладені у скарзі і просив її задовольнити. Пояснив суду, що він систематично звертається до державної виконавчої служби з метою виконати рішення суду, але виконавчий лист до виконання не приймається, заборгованість боржником у добровільному порядку не погашається.

Представник Дніпровського РВ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), державний виконавець Маковецька В.Г., боржник ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилися, належним чином сповіщені про день і час розгляду скарги, з заявами про відкладення розгляду справи не зверталися.

За нормою ч.2 ст.450 ЦПК України, неявка стягувача, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги не перешкоджають її розгляду.

Суд, заслухавши пояснення стягувача ОСОБА_1 , вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, що додані до скарги, матеріали цивільної справи №525/897/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України, ОСОБА_2 , ПАТ «Страхова компанія «Україна», третя особа ОСОБА_3 , про стягнення матеріальної та моральної шкоди, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в їх сукупності та взаємозв`язку приходить до висновку, що скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст.447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно ст. 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Судом встановлено, що рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 14.02.2017 по цивільній справі №525/897/16-ц позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та судових витрат задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 45 804, 20 грн., з яких: 42104, 20 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 700 грн. витрат на проведення визначення вартості матеріального збитку та 3000 грн. моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено (т. 2 а.с. 32-39).

04.07.2017 Великобагачанським районним судом видано виконавчі листи по цивільній справі (т. 2 а.с205).

09.09.2020 державний виконавець Дніпровського РВ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Маковецька В.Г. винесла повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання по виконавчому листу №525/897/16-ц виданому 04.07.2017 про стягнення 45 804, 20 грн. з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , оскільки дана народження та ідентифікаційний код боржника не вказані у виконавчому документі, що унеможливлює зареєструвати відкриття виконавчого провадження на підставі п. 6 ч. 4 ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження» (т. 2 а.с.217, 218, 219).

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України).

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 5,6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» - виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник (ч.1 ст.15 Закону України «Про виконавче провадження»). Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ (ч.2 цієї статті).

Відповідно до положень ч.1 ст.18 даного Закону, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Сторони виконавчого провадження мають право, зокрема, оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому законом (ст.19 вищевказаного Закону).

У статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» вказано, що у виконавчому документі зазначаються: назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); строк пред`явлення рішення до виконання.

Виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.

Разом з тим, згідно з частинами першою та другою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 3 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

Тому відсутність у виконавчому листі відомостей про дату народження боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків та його паспортні дані не є підставою для повернення державним виконавцем виконавчих документів без прийняття до виконання і не позбавляє виконавця скористатися своїм правом та отримати таку інформацію у відповідних установах.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, розглянувши 22 серпня 2018 року цивільну справу № 471/283/17ц (провадження № 61-331св18) за скаргами на бездіяльність державного виконавця Братського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області.

Аналогічний правовий висновок викладений і в постанові Верховного Суду від 27 грудня 2018 року у справі № 469/1357/16ц (провадження № 61-32698св18), прийнятій колегією суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.

Обґрунтовуючи такий висновок, Верховний Суд посилався на ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

Такий правовий висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові № 6-62цс14 від 25 червня 2014 року, у якій ідеться про те, що відсутність у виконавчому листі ідентифікаційного номера боржника не є підставою для відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження.

Головним завданням виконавчого провадження є правильне і своєчасне виконання судового рішення. За умови відсутності у виконавчому листі окремих персональних даних у виконавця є можливість направити запит до відповідних державних органів для отримання цієї інформації.

Повернення виконавчого документа через відсутність у виконавчому листі даних про особу має ознаки формальності, оскільки у виконавця під час виконання судового рішення не виникає проблем із отриманням такої інформації з баз даних і реєстрів.

Окрім того, відповідно до п.1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчі листи, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, є виконавчим документом, що підлягають виконанню державною виконавчою службою.

В цьому контексті системний аналіз ряду рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Алпатов та інші проти України», «Варава та інші проти України», «Робота та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України», якими було встановлено порушення п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 Першого протоколу до конвенції з огляду на порушення права на виконання рішення суду протягом розумного строку) також засвідчує його однозначну позицію про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення та констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що в повній мірі узгоджується з положеннями ст.124 Конституції України.

У пунктах 18,23 рішення Європейського суду з прав людини від 12.05.2011 року у справі «Лінісвіцька проти України» Судом визначено, що судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні, у зв`язку з чим виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом, а його тривалість має досягати цілей, визначених у ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права кожної особи на розгляд його справи упродовж розумного строку; виконавча служба, яка здійснює виконання остаточного рішення, має закінчити провадження без зволікань.

Також, у справі «Шмалько проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «право на звернення до суду було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося. Було б незрозуміло, якби ст.6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі (справедливий, публічний і швидкий розгляд), і водночас не передбачала виконання судових рішень»).

Відповідно до ч. 2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що винесене державним виконавцем Дніпровського РВ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Маковецькою В.Г. повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання є необґрунтованим та неправомірним.

Враховуючи наведене, суд знаходить скаргу обґрунтованою і такою, що підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 447-451 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Дніпровського РВ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Маковецької Вероніки Геннадіївни задовольнити частково.

Визнати неправомірним та скасувати рішення (повідомлення) державного виконавця Дніпровського РВ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Маковецької Вероніки Геннадіївни про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання виконавчого листа №525/897/16-ц про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 45 804, 20 грн., з яких: 42104, 20 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 700 грн. витрат на проведення визначення вартості матеріального збитку та 3000 грн. моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В іншій частині вимог скаржника відмовити.

Відповідно до п.п.п. 15.5 п.п. 15 п.1 Розділу XIII Перехідні положення ЦПК України, ухвалу може бути оскаржено протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Полтавського апеляційного суду через Великобагачанський районний суд Полтавської області. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення особі відповідної ухвали суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя Я.В. Прасол