Справа № 369/3765/18
Провадження № 2/369/1604/20
РІШЕННЯ

Іменем України

17.01.2020 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

секретаря Середенко Б.С.

за участі позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

третя особа ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2018 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 27 липня 1985 року. За час шлюбу за спільні кошти ними було придбано Ѕ частину незакінченого будівництвом житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, та Ѕ частину земельної ділянки. За спільні кошти вони його добудували та у 2014 році відповідачка отримала свідоцтво про право власності та зареєструвала право власності на 23/50 частин. Спільне життя не склалось та за рішенням суду 08 грудня 2015 року шлюб був розірваний. У добровільному порядку відповідачка не бажає розділити майно. Тому вважає своє право порушеним та таким, що підлягає судовому захисту.

Просив суд визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину від 23/50 часток спільної часткової приватної власності у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: 11 Ѕ /50 частин у домоволодінні жилого будинку загальною площею 172,0 кв.м., житловою площею 90,90 кв.м. та з відповідною частиною надвірних будівель та споруд; Іншу 1/2 частину від 23/50 часток спільної часткової приватної власності у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: 11 Ѕ /50 частин у домоволодінні жилого будинку загальною площею 172,0 кв.м., житловою площею 90,90кв.м. та з відповідною частиною надвірних будівель та споруд залишити у власності ОСОБА_3 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку від Ѕ земельної ділянки загальною площею 0,124 га, а саме: 1/4 частки від загальної площі земельної ділянки 0,124 га (кадастровий номер :01:002:5013) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 ; іншу 1/2 частку від 1/2 земельної ділянки загальною площею 0,124 га, а саме: ј частки від загальної площі земельної ділянки 0,124 га (кадастровий номер :01:002:5013) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , залишити у власності ОСОБА_3 .

30 травня 2018 року до суду надійшла заява про зміну предмету позову. 02 жовтня 2018 року до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог. ОСОБА_1 свої вимоги мотивував також тим, що була придбана земельна ділянка площею 0,124га. Без його згоди був проведений поділ земельної ділянки між співвласниками будинку та за відповідачем зареєстровано земельну ділянку площею 0,0559га. Враховуючи, що йому належить Ѕ частина в житловому будинку, то він має право на відповідну частину земельної ділянки - Ѕ частина від загальної площі придбаної земельної ділянки - 0,124га, що складає 0,031га. Оскільки поділ земельної ділянки та її зменшення було здійснено без його згоди, то суду слід відійти від принципу рівності часток та збільшити його частку в земельній ділянці до 0,031га, зменшивши відповідно частку відповідача - 0,0249га.

З урахуванням всіх заяв, остаточно позивач просив суд визнати 23/50 частини нерухомого майна у домоволодінні жилого будинку загальною площею 172,0 кв.м., житловою площею 90,90 кв.м з надвірними будівлями та спорудами (за адресою: АДРЕСА_2 ) та земельну ділянку загальною площею 0,0559га, (кадастровий номер :01:002:5039 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ; провести поділ спільного сумісного майна та визнати право особистої власності за ОСОБА_1 на 23/100 частки у домоволодінні житлового будинку загальною площею 172,0 кв.м, житловою площею 90,90 кв.м з надвірними будівлями та спорудами (за адресою: АДРЕСА_2 ); інші 23/100 частки у домоволодінні жилого будинку загальною площею 172,0 кв.м, житловою площею 90,90 кв.м з надвірними будівлями та спорудами (за адресою: АДРЕСА_2 ), залишити у власності ОСОБА_3 ; провести поділ спільного сумісного майна та визнати право особистої власності за ОСОБА_1 на 55,46 % від земельної ділянки загальною площею 0,0559 га, що становить площу 0,031га, кадастровий номер :01:002:5039, що знаходиться за адресою, АДРЕСА_3 ; інші 44,54% земельної ділянки загальною площею 0,0559 га, що становить площу 0,0249 га, кадастровий номер ділянки :01:002:5039, за адресою: АДРЕСА_3 . залишити у власності ОСОБА_3 .

29 травня 2018 року, 23 листопада 2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву. Не погоджуючись з позовом, ОСОБА_3 вказала, що за час шлюбу було придбано нерухоме майно. Кошти, за які купувалось майно, є її особистими коштами: з 35 000 грн. витрачено 20 000 грн. - кошти, подаровані її матір`ю на її ювілей у 2000 році, а решту коштів - вніс ОСОБА_5 А при оформленні договору купівлі-продажу незакінченого будівництвом житлового будинку, будь-яка згода позивача не отримувалась, бо в купівлю будинку не вкладено спільних коштів. Після завершення будівництва вона та ОСОБА_6 отримали відповідно свідоцтва про право власності на будинок відповідно до часток. Вказала, що подаючи позов про розлучення, ОСОБА_1 зазначав про те, що не вони не проживають разом з липня 2013 року, а фактичні шлюбі відносини припинились з червня 2013 року. Тому жодної участі в будівництві будинку протягом 2013-2014 року він не приймав. А подаючи даний позов, ОСОБА_1 не вказав всього спільного майна: автомобіль та незавершений будівництвом шлакоблочний гараж. Вважає позов безпідставним та просила врахувати судову практику та відмовити в задоволенні позову.

22 жовтня 2018 року до суду надійшли пояснення на позов ОСОБА_5 Вказав, що вони разом з відповідачем придбали будинок, здійснили спільно будівництво, погодили, що в одній із кімнат буде проживати їх мати - ОСОБА_6 . Тому позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Просив відмовити в задоволенні позову.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали. Просили позов задоволити.

У судовому засіданні представник відповідача та відповідач, третя особа проти позову заперечували. Просили відмовити в задоволенні позову.

Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

При розгляді справи судом встановлено, що 27 липня 1985 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Бобровицького районного управління юстиції Чернігівської області.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 грудня 2015 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був розірваний.

Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Встановлено, що 03 серпня 2002 року між ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_3 , ОСОБА_5 (в рівних частинах кожний) укладено договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки. За даним договором було придбано незакінчений будівництвом, побудований на 83%, житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку площею 0,124га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівскьої сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 30 червня 2006 року перерозподілено ідеальні частки в сумісній власності на будинковолодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

26 березня 2014 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності на 23/50 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У даному свідоцтві вказано, що воно видане взамін втраченого свідоцтва про право власності від 31 серпня 2006 року, виданого виконавчим комітетом Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради.

31 серпня 2006 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності на 23/50 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (рішення виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 30 червня 2006 року). На підставі даного свідоцтва проведено державну реєстрацію права власності, що підтверджено витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №12234169 від 20 жовтня 2006 року.

28 грудня 2002 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 отримали державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1240га, спільна сумісна власність з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд.

У подальшому співвласниками розділено земельну ділянку та за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0559га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:002:5039.

24 жовтня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0122га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:002:5038.

Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

П.23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Враховуючи, що спірне майно було придбано сторонами за час зареєстрованого шлюбу та спільного проживання, тому і житловий будинок, і земельна ділянка є спільним майном сторін, з рівними частками.

Пояснення відповідачки, що будинок добудований після розірвання шлюбу, за її особисті кошти суд оцінює критично, оскільки доказів цим обставинам суду не подано. Також суд враховує, що будинок завершений будівництвом та введений в експлуатацію ще в 2006 році, майно придбане за договором купівлі-продажу. Матеріали справи не містять доказів на спростування даних висновків. Ні покази свідків, ні вітальна листівка не можуть підтверджувати наявність у відповідача саме особистих коштів, вкладених нею у будівництво спірного будинку. Дарування значних сум коштів має бути підтверджено належними доказами, зокрема відповідним договором, укладеним у встановленому порядку (нотаріальне посвідчення).

За ч.2,3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року - рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

За п.25 вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Вищевказані норми узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України №6-2670цс16, №6037цс13, №6-2784цс15.

При розгляді справи позивач просив відступити від рівності часток подружжя, та визнати за ним право власності на Ѕ частини земельної ділянки, отриманої подружжям за договором купівлі-продажу. Дані вимоги не підлягають до задоволення та суд не вбачає підстав для відступу від рівності часток подружжя. При цьому суд враховує, що на будинок сторони мають рівні частки, рівність часток в земельній ділянці відповідатиме часткам в домоволодінні. Позивач не вказав чому йому має бути виділено саме більшу частину існуючої земельної ділянки (необхідність обслуговування своє частини будинку або необхідність добудови, влаштування окремого входу, виходу або в`їзду, виїзду до земельної ділянки, тощо), в чому саме була недобросовісність учасників і яким чином це вплинуло на його права враховуючи незначну частину, оскільки всі дії були вчинені ще до подання позову. Розподіл між співвласниками земельної ділянки, відчуження певної частки не може бути автоматичною підставою для збільшення частки. Твердження позивача про відсутність його згоди на такі дії суд до уваги не бере. Якщо позивач вважає, що перерозподіл та відчуження відбулось з порушеннями чинного законодавства, то мав право на оскарження таких дій або/та стягнення відповідної компенсації у разі доведеності позовних вимог. На даний час такі дії відповідача та третьої особи не оскаржувались, не були позовними вимогами та при розгляді даної справи суд не встановлював правомірність таких дій, відповідність укладених правочинів вимогам законодавства.

Враховуючи надані сторонами докази, суд приходить до висновку про задоволення позову частково та визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право власності по Ѕ частині на домоволодіння, що складає 23/100 частин, та земельної ділянки площею 0,0559 га по АДРЕСА_1 .

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення поданого позову.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 3, 21, 57-74 СК України, постанова Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_5 про поділ майна подружжя задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,0559 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:002:5039.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,0559 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:002:5039.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 23/100 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 23/100 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 17 січня 2020 року.

Суддя