Справа № 146/1243/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" лютого 2020 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого-судді Пилипчука О.В.,

з участю секретаря судового засідання Бойко Т.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Томашпіль цивільну справу

ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

вимоги позивача: про захист прав споживача

представник відповідача: адвокат Чудак В`ячеслав Дмитрович

ВСТАНОВИВ:

Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

13 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить на підставі Закону України «Про захист прав споживача» визнати винним приватного підприємця ОСОБА_2 в порушенні його прав як споживача, призначивши відповідальність за порушення законодавства про захист прав споживачів.

Даний позов обґрунтовано наступним.

17 березня 2018 року ОСОБА_1 зайшов до магазину, який розташований на території Вапнярського базару, щоб придбати запчастину до велосипеда. За прилавком магазину на той час знаходився ОСОБА_2 -приватний підприємець, який займався торгівлею. Позивач звернувся до нього з пропозицією продати йому запчастину до велосипеда. Продавець ОСОБА_2 відповів, що така запчастина є, але він її не продасть позивачу, оскільки позивач не придбав у нього іншу запчастину, яку він побачив в його руках.

ОСОБА_1 запитав ОСОБА_2 , чи той не жартує, на що відповідач відповів: «де купував запчастину, туди йди, а я тобі продавати не буду».

Позивач попросив громадянина ОСОБА_3 бути свідком порушення його прав, як споживача, в присутності якого відповідач повторив, що відмовляється продати йому запчастину.

19 березня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з проханням надати йому для ознайомлення дозвільні документи на право торгівлі, оскільки на той час він не знав навіть його прізвища, однак відповідач відхилив дане прохання, застосовуючи образливі словосполучення.

Не маючи іншого виходу, ОСОБА_1 зателефонував до відділу поліції, за допомогою яких отримав деякі відомості, зокрема, що приватний підприємець ОСОБА_2 діє на підставі свідоцтва підприємця та свідоцтва єдиного податку, місце здійснення діяльності-місцевий базар по

АДРЕСА_1 . звернувся до Головного Управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області і отримав роз`яснення, що такі дії в сфері торгівлі порушують його права як споживача.

2 жовтня 2018 року представником відповідача ОСОБА_4 подано відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якій він просить позовну заяву залишити без розгляду, оскільки вважає, що ОСОБА_1 звернувся до суду із завідомо безпідставним позовом, за відсутності предмета спору та має очевидно штучний характер.

Даний відзив мотивовано наступним.

В позовній заяві ОСОБА_1 не вказано, яке саме право чи права ОСОБА_1 були порушені ПП ОСОБА_2 .

Відповідь Головного управління держспоживслужби у Вінницькій області не є доказом у справі.

В позовній заяві взагалі не вказано, яку саме запчастину мав намір купити позивач та не наводиться жодних доказів бажання придбати у ПП ОСОБА_2 будь-який товар.

В позовній заяві не вказано, в чому проявилися неправомірні дії ОСОБА_2 , за що його слід притягнути до відповідальності та до якої саме.

13 лютого 2019 року позивач ОСОБА_1 подав до суду відповідь на відзив, в якій уточнює, що звернувся до ПП ОСОБА_2 , який здійснює підприємницьку діяльність в сфері торгівлі. ОСОБА_2 в порушення вимог ст. 17 ЗУ «Про захист прав споживачів» відмовив йому в задоволенні потреб в сфері торгівлі, а саме в реалізації товару.

Окрім того, ОСОБА_2 було відмовлено у наданні документів, як суб`єкта господарювання.

Цей факт підтверджується поясненням свідка ОСОБА_3 .

Зауваження, що в заяві не вказано, яку саме запчастину ОСОБА_1 мав купити, рахує абсурдним, яке не має значення, однак повідомляє, що мав намір придбати зірку заднього колеса велосипеда, яка була на прилавку, і за якою ОСОБА_1 вимушений був їхати до смт Томашпіль.

Також ОСОБА_1 уточнює, що в позовній заяві вийшла описка, тому просить в прохальній частині, де просить суд призначити відповідальність за порушення законодавства, вважати посилання на ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів» і заявляє клопотання додати до позовних вимог прохання вирішити питання щодо відшкодування моральної шкоди у вигляді статті в районній газеті про вибачення за нанесення своїми діями моральної шкоди.

До відповіді ОСОБА_1 додає довідку Томашпільського ВП про те, що він дійсно звертався на лінію «102» 19.03.2018 про те, що продавець на ринку смт Вапнярка відмовляється пред`явити документи, згідно яких здійснює торгівлю.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 7 вересня 2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі, підготовче засідання у справі призначено на 09-00 годину 24 січня 2019 року.

2 жовтня 2018 року представником відповідача ОСОБА_4 подано відзив на позовну заяву.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 24 січня 2019 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду на 10-00 годину 11 квітня 2019 року.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 28 січня 2019 року виправлено описки в ухвалі суду від 24 січня 2019 року.

13 лютого 2019 року отримано відповідь ОСОБА_1 на відзив.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 15 січня 2020 року відкладено розгляд справи на 07 лютого 2020 року.

Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та відповіді на відзив, в судових дебатах просив притягнути відповідача до відповідальності.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача, адвокат Чудак В.Д. позовні вимоги не визнали, просили суд відмовити в їх задоволенні, посилаючись на обставини, викладені у відзиві.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що був вихідний день, позивач звернувся до нього з проханням вийти на ринкову площу до відповідача, який там торгував та з яким у позивача виник спір з приводу деталі до велосипеда, про що саме не пам`ятає. ОСОБА_3 сказав позивачу викликати поліцію і розбиратися по закону.

Суд, заслухавши сторін, свідка, оцінивши належність ї достовірність показань сторін по справі, сприяючи всебічному й повному з`ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного.

Відповідно до ст.129 Конституції України Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання публічного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; розумні строки розгляду справи судом; забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення; обов`язковість судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно ч.9 ст. 83 ЦПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Відповідно до Конституції України усі суб`єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92).

Судом встановлено, що 10 квітня 2018 року на звернення ОСОБА_1 , Головним управлінням Держпродспоживслужби у Вінницькій області надано роз`яснення окремих норм закону про захист прав споживачів та цивільного законодавства.(а.с.2)

Відповідно до довідки Томашпільського ВП Могилів-Подільського ВП ГУНП у Вінницькій області Дашковський В.П. дійсно звертався на лінію «102» з повідомленням про те, що продавець ринку смт. Вапнярка відмовляється пред`явити йому документи згідно яких здійснює торгівлю.

До основоположних, загальних засад цивільного законодавства належать свобода договору та свобода підприємницької діяльності. В договірних відносинах особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. За загальним правилом, продавець, як сторона договору купівлі-продажу, за своїм власним волевиявленням визначає контрагентів за договором. Отже, відповідач вправі самостійно визначати покупців товару.

За таких обставин, презюмується, що підприємство самостійно обирає споживачів продукції, за власним розсудом та на власний ризик.

Отже підприємство, як власник майна (торгівельних центрів) на власний розсуд може встановлювати режим його використання, зокрема, визначати умови доступу до своєї власності.

Отже, обґрунтовано встановлено факт відсутності відносин «продавець-споживач» у відносинах відповідача з його контрагентами.

Наведене вище спростовує твердження позивача про порушення його прав.

Відповідно ст.. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом;

Згідно ст.. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору.

Згідно ст.. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.. 630 ЦК України, договором може бути встановлено, що його окремі умови визначаються відповідно до типових умов договорів певного виду, оприлюднених у встановленому порядку. Якщо у договорі не міститься посилання на типові умови, такі типові умови можуть застосовуватись як звичай ділового обороту, якщо вони відповідають вимогам статті 7 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст.. 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно ч. 1 ст.. 641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Згідно ч. 1 ст.. 642 ЦК України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Згідно ст.. 42 ГК України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно ст.. 44 ГК України, підприємництво здійснюється на основі: вільного вибору підприємцем видів підприємницької діяльності; самостійного формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону; вільного найму підприємцем працівників; комерційного розрахунку та власного комерційного ризику; вільного розпорядження прибутком, що залишається у підприємця після сплати податків, зборів та інших платежів, передбачених законом; самостійного здійснення підприємцем зовнішньоекономічної діяльності, використання підприємцем належної йому частки валютної виручки на свій розсуд.

Згідно ст.. 67 ГК України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України. Підприємство має право реалізовувати самостійно всю продукцію на території України і за її межами, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477- IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В Конвенції прозахист прав людини і основоположних свобод визначено, закріплено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналогічні за змістом положення також закріплюються в Конституції України. Зокрема, в ст.55 Основного Закону визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

В своєму рішенні від 25 грудня 1997 року по справі N 9-зп за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) Конституційний Суд України вказав, що Частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, які відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене. Таким чином, положення частини першої статті 55 Конституції України закріплює одну з найважливіших гарантій здійснення як конституційних, так й інших прав та свобод людини і громадянина. Частина перша статті 55 Конституції України відповідає зобов`язанням України, які виникли, зокрема, у зв`язку з ратифікацією Україною Міжнародного пакту про громадянські та політичні права (582-12), Конвенції про захист прав і основних свобод людини (Рим, 1950 рік) (995_004), що згідно зі статтею 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

За загальним правилом суди розглядають справи за заявами осіб, які вважають, що діями або бездіяльністю відповідача порушуються. не визнаються або оспорюються їх права чи інтереси. Отже, під час вирішення справи суд зобов`язаний встановити: чи дійсно були порушені права чи інтереси позивача; які саме права чи інтереси були порушені; чи були вони порушені діями або бездіяльністю тієї особи до якої пред`явлено позов.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 посилається на те, що відповідач ОСОБА_2 відмовився від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідного товару, та відмовився надати документи, як суб`єкта господарювання, у зв`язку із чим позивач вважає порушеними свої права та інтереси.

Разом із тим, суд відзначає, що наявними в матеріалах справи доказами та показами свідка ОСОБА_3 , на які посилається позивач як на підтвердження своїх позовних вимог, не підтверджують факту відмови відповідача від укладення із позивачем публічного договору, оскільки свідок в своїх показах пояснив, що він був запрошений позивачем в якості свідка конфліктної ситуації, спір з приводу деталі до велосипеда, про що саме не пам`ятає.

Вказані обставини, на переконання суду, свідчать про те, що відповідачем не були порушені умови договору, а тому відповідачем не порушувались права чи інтереси позивача.

Суд відзначає, що доказів, які б підтверджували позицію позивача щодо невиконання ПП ОСОБА_2 умов публічного договору, відмови відповідача у наданні документів, як суб`єкта господарювання, позивачем не надано і матеріали справи не містять.

Споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію державною мовою про продукцію, її кількість, якість, асортимент, її виробника (виконавця, продавця) відповідно до Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної"; 4-1) обслуговування державною мовою відповідно до Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної"; 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; 6) звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; 7) об`єднання в громадські організації споживачів (об`єднання споживачів). 2. Споживачі також мають інші права, встановлені законодавством про захист прав споживачів. (ч.ч.1-2 ст.4 ЗУ «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до ч.1 ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.

Відповідно до норм ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів», за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами.

Споживач має право на вільний вибір товарів і послуг у зручний для нього час та на вільне використання електронних платіжних засобів з урахуванням режиму роботи та обов`язкових для продавця (виконавця) форм (видів) розрахунків, установлених законодавством України.

Продавець (виконавець) зобов`язаний всіляко сприяти споживачеві у вільному виборі продукції та форм її оплати.

Продавець (виконавець) зобов`язаний надати споживачеві достовірну і доступну інформацію про найменування, належність та режим роботи свого підприємства.

Забороняється примушувати споживача придбавати продукцію неналежної якості або непотрібного йому асортименту, у будь-який спосіб обмежувати використання ним електронних платіжних засобів, якщо відповідно до законодавства продавець (виконавець) зобов`язаний приймати їх до сплати.

Споживач має право на перевірку якості, безпеки, комплектності, міри, ваги та ціни продукції, що придбавається (замовляється), демонстрацію безпечного та правильного її використання. На вимогу споживача продавець (виконавець) зобов`язаний надати йому контрольно-вимірювальні прилади, документи про якість, безпеку, ціну продукції.

У разі порушення прав споживача на підприємствах сфери обслуговування продавець (виробник, виконавець) і працівники цих підприємств несуть відповідальність, встановлену законом.

Також позивач у відповіді на відзив просить притягнути відповідача до відповідальності за ст. 23 закону України «Про захист прав споживачів», проте матеріалами справи не підтверджено та в судовому засіданні не було доведено, яке саме порушення законодавства про захист прав споживачів відповідно до ст.23 вказаного закону вчинив відповідач.

Згідно ст.22 закону України «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до норм ст. 23 даного Закону у разі порушення законодавства про захист прав споживачів суб`єкти господарювання сфери торговельного та інших видів обслуговування несуть відповідальність за:

відмову споживачу в реалізації його прав, установлених частиною першою статті 8, частиною першою статті 9 і частиною третьою статті 10 цього Закону;

виготовлення або реалізацію продукції, що не відповідає вимогам нормативно-правових актів стосовно безпеки для життя, здоров`я та майна споживачів і навколишнього природного середовища;

реалізацію продукції, забороненої відповідним державним органом для виготовлення та реалізації (виконання, надання);

реалізацію небезпечного товару (отрути, пестицидів, вибухо- і вогненебезпечних речовин тощо) без належного попереджувального маркування, а також без інформації про правила і умови безпечного його використання;

відсутність необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію або продавця (у випадках, визначених Законом України "Про електронну комерцію") ;

створення перешкод службовим особам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, та структурного підрозділу з питань захисту прав споживачів органу місцевого самоврядування у проведенні перевірки якості продукції, а також правил торговельного та інших видів обслуговування;

невиконання або несвоєчасне виконання припису посадових осіб центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, про усунення порушень прав споживачів;

реалізацію товару, строк придатності якого минув;

порушення умов договору між споживачем і виконавцем про виконання роботи, надання послуги;

обмеження або відмову в реалізації прав споживачів, установлених частиною другою статті 17 цього Закону.

Відповідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскільки позивачем не доведено того факту, що ПП ОСОБА_2 відмовився від укладання публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідного товару, та відмовився надати документи, як суб`єкта господарювання, відповідно позивачем не доведено і того факту, що йому, як споживачеві, були завдані збитки ПП ОСОБА_2 , а відтак позовна заява ОСОБА_1 є необґрунтованою, невмотивованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.5 ст.265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що згідно з ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач у справі звільняється від сплати судового збору, судові витрати за розгляд справи слід віднести за рахунок держави.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст.. 2-5, 10, 12-13, 76-77, 81, 83, 89, 163, 263, 265, 280, 293 ЦПК України, ст. ст. 316, 627, 628, 630, 638, 641, 641 ЦК України, ст.ст. 42, 44, 67 ГК України, ст. ст. 4, 10, 22, 23 Закону України «Про захист прав споживачів», суд-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ПП ОСОБА_2 про захист прав споживачів- відмовити в повному обсязі.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Повне найменування (ім`я) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження:

позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 ;

відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_3 ;

Повний текст рішення виготовлено 14.02.2020 року

Суддя: О. В. Пилипчук