Справа № 307/1153/20
Провадження № 2/307/891/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2020 року Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Гримут В.І.

при секретарі Ком`яті Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Тячів, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку в спільній часткової власності,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Посилається на те, що на підставі свідоцтва про право власності, виданого представником Фонду державного майна у Тячівському районі № 688 від 02.12.1994 р., згідно розпорядження керівника органу приватизації № 730 від 30.11.1994 р., ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності належить квартира загальною площею 50.37 м.кв., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Останнє відоме місце проживання відповідачки значиться за місцем її реєстрації.

На даний час місце перебування відповідачки невідоме.

Таким чином, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить по Ѕ квартири, загальною площею 50.37 м.кв., яка знаходиться за вищевказаною адресою.

Відповідачка жодним чином не вживає заходів щодо збереження майна, не цікавиться ним та не утримує його. Внаслідок цього майно втрачає свій стан.

Спільне володіння і користування спірною квартирою є неможливим тому як відповідачка жодним чином не приймає участі в утриманні такого майна та не цікавиться його станом.

При визначенні судом розміру грошової компенсації, яка підлягає стягненню з однієї сторони на користь іншої, необхідно врахувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, викладені в абз. 3 п. 6 постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», відповідно до яких розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку (квартири) на час розгляду справи.

Вартість спірної квартири згідно звіту про оцінку майна № АР01-251219-003 становить 51430.21 грв., половину з визначеної вартості майна - 25715.11 грв., внесено на депозитний рахунок суду.

Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити.

Відповідачка у судове засідання не з`явилася. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Відповідно до ст. 247 ч. 2 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , зареєстрована на праві приватної, спільної власності на підставі свідоцтва про право власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Відповідно до листа Тячівського РПТІ № 09/267 від 25.10.2019 р. станом на дату передачі підприємством повноважень державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень до органів Міністерства юстиції 31.12.2012 р., право власності на квартиру АДРЕСА_1 , було зареєстровано за громадянами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право власності, виданого представником Фонду державного майна у Тячівському районі 02.12.1994 р. за № 688, згідно з розпорядженням керівника органу приватизації № 730 від 30.11.1994 року.

Із листа селищного голови Дубівської селищної ради № 02/35/660 від 15.10.2019 р. вбачається, що квартира АДРЕСА_1 приватизована господарем ОСОБА_2 . На даний час у квартирі ніхто не проживає. Зі слів сусідів по під`їзду за останні два роки ОСОБА_2 за даною адресою не проживала і не проживає.

Відповідно до звіту про оцінку майна № АР01-251219-003, станом на 25.12.2019 р. вартість квартири АДРЕСА_1 , становить 51430.21 гривень.

Відповідно до постанови Верховного Суду України у справі № 6-4цс14 від 19.02.2014 року, суд зазначає, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Згідно зі ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Пунктом 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

У відповідності до положень ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 355 ч.ч. 1, 2 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Поняття спільної часткової власності викладено в ст. 356 ч. 1 ЦК України, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У частині 1 статті 346 ЦК України наведено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту частини 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом.

Один з таких випадків наведено в ст. 365 ЦК України, яка регулює підстави та умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зокрема, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі: 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

При цьому відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Судом встановлено, що позивачу та відповідачці належить на праві спільної власності квартира АДРЕСА_1 . Спірна квартира є неподільною, оскільки фактично житлова квартира не має ізольованих часток, допоміжні приміщення (коридор, кухня, ванна, санвузол) знаходяться в загальному користуванні та припинення права власності не завдасть істотної шкоди відповідачці, яка тривалий час цим житлом не користується.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» № 7 від 04.10.1991 року, розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди судом за дійсною вартістю будинку на час розгляду справи.

Також, і під час розгляду іншої справи N 6-68цс14, Верховний Суд України сформулював правову позицію від 02.07.2014 року, якою роз`яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

З постанови Верховного Суду України випливає, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, яка обов`язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п. 4 ч. 1 цієї статті.

Депозитний рахунок суду, який відкритий в управлінні державної казначейської служби не є бюджетним рахунком, а є спеціальним реєстраційним рахунком для обліку депозитних сум. Кошти, які зараховуються на цей рахунок є власністю осіб, що їх внесли та підлягають поверненню або перерахуванню за призначенням із настанням відповідних умов.

За таких обставин, в силу презумпції правомірності фактичного володіння майном (частина третя статті 397 ЦК України), суд дійшов висновку, що грошові кошти у розмірі 25715 грв., вартість 1/2 частки спірного майна, які були зараховані на депозитний рахунок суду, належать ОСОБА_2 та підлягають виплаті їй у зв`язку із задоволенням позовних вимог.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що реалізація права позивача щодо виплати компенсації належної відповідачці частки у спірному майні жодним чином не порушить прав відповідачки та відповідатиме інтересам співвласників спірного майна, а тому позовні вимоги про виплату грошової компенсації вартості частки в майні та припинення права власності на цю частку підлягають задоволенню.

Судові витрати слід покласти на позивача.

За таких обставин, керуючись ст.ст. 258, 259, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 317, 319, 321, 346, 355, 358, 364, 365, 391 ЦК України суд,

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити повністю. Визнати за ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , право спільної часткової власності в рівних частках, по Ѕ частини квартири, загальною площею 50.37 м.кв., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Припинити право власності ОСОБА_2 на Ѕ частку квартири загальною площею 50.37 м.кв., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , право власності на Ѕ частку квартири загальною площею 50.37 м.кв., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належала ОСОБА_2 .

Виплатити ОСОБА_2 25715 (двадцять п`ять тисяч сімсот п`ятнадцять) гривень 11 коп., що внесені ОСОБА_1 на депозитний рахунок суду.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду через Тячівський районний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повне рішення складено 09.11.2020 року.

Головуючий В.І. Гримут