Справа 635/5014/19
Провадження 2/635/802/2020
03 лютого 2020 року сел. Покотилівка Харківського району Харківської області
Харківський районний суд Харківської області у складі:
Головуючого судді Бобко Т.В.,
секретар судового засідання - Ус Ю.В.,
учасники справи:
представник позивача - адвокат Семенюк Сергій Миколайович,
відповідач - ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 ,
третя особа - Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації,
представник третьої особи - Чопорова Вікторія Вікторівна,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та як законний представник малолітньої ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом шляхом пред`явлення позовної заяви до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та як законний представник малолітньої ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації, який в подальшому уточнила та остаточно просила визнати ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: 1/2 частиною житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що їй на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 02 листопада 2017 року у справі №635/5512/15-ц на праві приватної спільної часткової власності належить Ѕ житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Окрім неї, у вказаному будинку зареєстровані: ОСОБА_5 син, ОСОБА_6 - дружина сина, ОСОБА_7 - онука, ОСОБА_8 - онук, ОСОБА_4 - брат, який фактично не проживає, ОСОБА_2 - племінниця, яка фактично не проживає, та ОСОБА_3 - донька племінниці, яка також фактично не проживає. Отже, ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в спірному будинку фактично не проживають понад один рік без поважних причин, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, їх особистих речей в будинку не має. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ані позивач, ні інші члени сім`ї відповідачам не чинили. За таких обставин позивач вважає, що відповідачі втратили право користування зазначеним житловим приміщенням.
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 27 липня 2018 року вищевказану позовну заяву було залишено без руху, позивачу наданий строк для усунення недоліків - 10 днів з дня вручення копії ухвали. В установлені судом строки позивач усунула зазначені в ухвалі суду недоліки, подавши до суду 28 серпня 2018 року відповідну заяву.
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 07 грудня 2018 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження, справа призначена до розгляду в підготовчому засіданні.
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 18 червня 2019 року підготовче провадження по справі закрито, справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. Заяву представника позивача - адвоката Семенюка Сергія Миколайовича про виклик у судове засідання та допит у якості свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 задоволено.
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 25 вересня 2019 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та як законний представник малолітньої ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням в частині позовних вимог про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Представник позивача ОСОБА_9 , який діє на підставі ордеру, виданого відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, відмовився від допиту свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у судовому засіданні.
Відповідач ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та від імені малолітньої ОСОБА_3 , у судове засідання повторно не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно і належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила. Будь-яких заяв та клопотань від відповідача не надходило.
Представник третьої особи Служби у справах дітей Харківської районної державної адміністрації - Чопорова В.В., яка діє на підставі довіреності, в судове засідання не з`явилась, в матеріалах справи мається заява про розгляд справи за її відсутності.
У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив відповідно до статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення.
Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами.
1/2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної спільної часткової власності належить ОСОБА_1 на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 02 листопада 2017 року по справі №635/5512/15-ц
(Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №182427282 від 25 вересня 2019 року).
Згідно довідки Виконавчого комітету Височанської селищної ради №439/02-31 від 16 березня 2018 року за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані позивач ОСОБА_1 , її син - ОСОБА_5 , дружина сина - ОСОБА_6 , онуки - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а також відповідачі по справі - ОСОБА_2 , яка є племінницею позивача та ОСОБА_3 , яка є донькою племінниці, однак останні фактично не проживають за місцем реєстрації. Зазначені обставини також підтверджуються адресною карткою за зазначеною адресою.
Факт реєстрації у спірному житловому будинку відповідача ОСОБА_2 та її малолітньої доньки ОСОБА_3 , також підтверджується відомостями, отриманими судом в порядку ч.6 ст.187 ЦПК України з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного Управління ДМС України в Харківській області та Височанської селищної ради Харківського району Харківської області.
Зі змісту акту, складеного 15 березня 2018 року депутатом Височанської селищної ради округу №9 Білобородовою Л.О., вбачається, що в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкають: ОСОБА_1 - власник будинку, ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8
24 травня 2019 року Харківською районною державною адміністрацією Харківської області наданий висновок №07-22/1132 щодо вирішення спору про позбавлення малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , права користування житловим приміщенням, відповідно до якого Харківська районна державна адміністрація Харківської області встановила, що втрата права користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 малолітньою ОСОБА_3 не відповідає її інтересам та порушує право дитини на достатній життєвий рівень.
Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №193036688 від 13 грудня 2019 року за ОСОБА_2 зареєстроване право власності в цілому на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .
Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні наданих доказів, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав.
За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності, якщо він не порушує норм закону, моральних засад суспільства, екологічної ситуації та інтересів інших осіб.
Статтею 41 Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Тобто, за змістом ст. 319 ЦК власник сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.
Отже, правомочності власника та межі здійснення ним прав встановлені законом.
Разом із тим, як вбачається зі змісту ст. 319 ЦК, обмеження права власності не підлягають розширеному тлумаченню.
Закріплений у п. 1 ч. 2 ст. 319 ЦК принцип, відповідно до якого дії власника щодо його майна не повинні суперечити закону, є загальним універсальним обмеженням прав власника. Відсутність прямої заборони в законі надає власнику широке коло можливостей для здійснення права власності, в той час як заборона на здійснення певних дій є механізмом стримання власника.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником Ѕ частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в якому вона є зареєстрованою та постійно проживає.
У ході судового розгляду справи встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є племінницею позивача, а малолітня ОСОБА_3 донькою племінниці. Отже, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є членами сім`ї власника в розумінні ст. 64 ЖК УРСР, не проживають з нею за місцем реєстрації, не пов`язані з позивачем спільним побутом та не ведуть спільне господарство, були вселені до належного позивачці спірного житлового будинку, яка як власник цього майна, надала право ОСОБА_2 та ОСОБА_3 користуватись ним.
З огляду на сутність встановлених правовідносин, суд приходить до висновку, що на ці правовідносини не поширюються норми статей 64, 156 ЖК УРСР та статті 405 ЦК України. Право відповідача ОСОБА_2 на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України.
Зазначені висновки суду повністю узгоджуються з висновками, викладеними в постанові
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 406 ЦК України, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей16,386,391 ЦК України.
Під час судового розгляду судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 та її малолітня донька ОСОБА_3 не проживають за адресою: АДРЕСА_1 , тривалий час, а саме з 2011 року, не користується спірним майном, ОСОБА_2 має у власності інше майно - квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , де фактично проживає зі своєю малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується висновком Харківської районної державної адміністрації №07-22/1132 від 24 травня 2019 року. Поважність причин невикористання відповідачем свого права користування спірним житловим приміщенням судом не встановлено. Жодних беззаперечних, належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин відсутності відповідача за вищевказаною адресою, суду не надано. Докази, що підтверджують той факт, що позивач якимось чином перешкоджала відповідачу та її дитині у користуванні спірним будинком в матеріалах справи також відсутні.
За положеннями ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Існування домовленості між сторонами про право користування житловим приміщенням не встановлено.
Отже, враховуючи викладені обставини суд вважає, що є підстави для визнання відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - Ѕ частиною житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Щодо позовних вимог в частині визнання неповнолітньої ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд зазначає наступне.
Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Як зазначив Верховний Суд в постанові від 10 липня 2019 року № 465/7083/13-ц неповнолітні особи не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх не проживання у спірній квартирі, не можуть бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом.
Відповідно до вимог ч.ч. 4, 5 ст. 19 ЦК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Частиною 6 зазначеної статті передбачено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Як вбачається зі змісту висновку Харківської районної державної адміністрації Харківської області №07-22/1132 від 24 травня 2019 року, Харківська районна державна адміністрація Харківської області встановила, що втрата права користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 малолітньою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не відповідає її інтересам та порушує право дитини на достатній життєвий рівень. Підставою для надання такого висновку, які слідує зі змісту його, стало те, що Харківська районна державна адміністрація не мала інформації про наявність у ОСОБА_2 (матері дитини) житла, в якому можлива реєстрація малолітньої дитини.
Разом з тим, позивачем був наданий Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного Реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №193036688 від 13 грудня 2019 року, зі змісту якого вбачається, що відповідачу ОСОБА_2 належить на праві власності квартира за адресою: АДРЕСА_2 , де вона фактично проживає разом з малолітньою дитиною ОСОБА_3 .
З аналізу вищевказаних норм вбачається, що права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.
Отже, судом встановлена наявність іншого житла на праві власності у матері неповнолітньої дитини, з якою остання фактично проживає, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_2 , де вони фактично проживають та в якій можлива реєстрація малолітньої дитини. В ході судового розгляду судом не встановлено будь-яких перешкод або неможливості реєстрації малолітньої дитини у зазначеному приміщенні. Враховуючи викладене, судом не встановлено будь-яких порушень прав дитини ОСОБА_3 на достатній життєвий рівень у разі визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням - Ѕ частиною житлового будинку АДРЕСА_1 .
Отже, виходячи з вимог ч. 6 ст. 19 СК України, суд не погоджується з висновком Харківської районної державної адміністрації Харківської області №07-22/1132 від 24 травня 2019 року в частині встановлення тієї обставини, що втрата права користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 малолітньою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не відповідає її інтересам та порушує право дитини на достатній життєвий рівень у зв`язку з відсутністю житла, в якому можлива реєстрація малолітньої дитини. Суд вважає такі обставини є недостатньо обґрунтованими та спростовуються наданими позивачем доказами, зокрема Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного Реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №193036688 від 13 грудня 2019 року. У висновку відсутні будь-які відомості щодо перевірки Харківською районною державною адміністрацією наявності іншого житла у ОСОБА_2 (матері дитини), а тому суд вважає зазначений висновок таким, що складений на підставі формально зібраних документів.
Враховуючи викладене, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги і в частині визнання малолітньої ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 247, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та як законний представник малолітньої ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - Ѕ частиною житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення відповідно до вимог ст.ст.284-285 ЦПК України.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Харківський районний суд Харківської області.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_1 , місце проживання (перебування): АДРЕСА_1 .
Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_1 .
Повний текст судового рішення складено 13 лютого 2020 року.
Суддя Т.В. Бобко