ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 681/658/19
Провадження № 22-ц/4820/372/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.

секретар судового засідання Гриньова А.М.

за участю: позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 681/658/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана її представником ОСОБА_2 , на рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 27 листопада 2019 року (суддя Дідек М.Б.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Полонської міської ради про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

Заслухавши доповідача, пояснення учасника справи та його представника, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , Полонської міської ради про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення незаконно, самовільно побудованого будинку АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що у 1960 році по АДРЕСА_2 їй було виділено земельну ділянку площею 0,15 га, на якій вона побудувала будинок.

Вказувала, що на виділеній земельній ділянці знаходилась тимчасова споруда, у якій до 1983 року з її дозволу проживала тітка ОСОБА_4 А в 1983 році ОСОБА_4 побудувала будинок на вказаній вище земельній ділянці, якому присвоєно НОМЕР_1, та який в подальшому набула у власність відповідач ОСОБА_3 за договором дарування.

Зазначала, що під час проведення у 2001 році будівельно-технічної експертизи встановлено, що будинок під НОМЕР_1 знаходиться по середині земельної ділянки, що по АДРЕСА_2 і таке розташування будинку, який займає площу 0,04 га земельної ділянки позивача, вказує на те, що він побудований самовільно, без виділення земельної ділянки під будівництво на місцевості і в натурі.

Посилається на те, що виділення земельної ділянки для будівництва будинку НОМЕР_1 не могло здійснюватися без вилучення у неї земельної ділянки, яка ніколи не вилучалася і за яку позивач сплачує податок.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_3 самочинно на її земельній ділянці побудувала будинок та чинить перешкоди в повноправному використанні земельної ділянки, позивач звернулась до суду з вказаним позовом.

Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 27 листопада 2019 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Полонської міської ради про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою відмовлено. Витрати в розмірі 2000 грн., понесені ОСОБА_3 за надані послуги на професійну правничу допомогу, компенсовано за рахунок держави.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права. Вказує, що на момент виникнення даного земельного спору діяв ЗК України в редакції 1970 року, а тому положення ст. ст. 2, 4, 16, 36-41 ЗК України (в редакції 1970 року) підлягають переважному застосуванню до цього спору. Судом не взято до уваги, що підстав для припинення права користування земельною ділянкою у позивача не існувало, а тому передати відповідачу ОСОБА_3 частину земельної ділянки Полонська міська рада не мала права. Заявник вважає, що підстави для відмови у задоволенні позову відсутні.

ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 27 листопада 2019 року без змін, оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 є безпідставною.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали апеляційну скаргу.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, місце і час слухання справи повідомлені відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив та виходив з того, що ОСОБА_1 за рішенням виконавчого комітету Полонської міської ради народних депутатів № 4 від 24 лютого 1960 року виділено під забудову земельну ділянку розміром 500 кв. м. Після закінчення будівництва за договором дарування від 15 травня 1962 року, посвідченим нотаріусом Полонської державної нотаріальної контори, вона подарувала своїй сестрі ОСОБА_6 1/2 частину житлового будинку, розташованого на земельній ділянці 500 кв.м. В другій половині цього будинку ОСОБА_1 проживала з чоловіком та користувалась земельною ділянкою 0,10 га.

Після смерті сестри ОСОБА_6 , згідно з свідоцтвом про право на спадщину від 04 листопада 1999 року, ОСОБА_1 перейшла у власність раніше подарована частина будинку, а рішенням Полонської міської ради № 326 від 21 грудня 1999 року їй виділено земельну ділянку, площею 0,05 га, на якій вона розташована.

Крім того, судом встановлено, що у власності ОСОБА_1 перебувало ціле будинковолодіння АДРЕСА_2 і вона користувалася присадибною земельною ділянкою 0,15 га. Суміжна земельна ділянка ОСОБА_3 і її батьків залишилась незмінною, як при житті ОСОБА_6 , так і після її смерті, а будинок і всі господарські споруди були збудовані ними і прийняті в експлуатацію в 1983 році, про що свідчить рішення Полонської міської ради від 31 березня 1983 року.

Частинами першою, другою статті 152 ЗК України визначено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Звертаючись до суду за захистом своїх порушених прав, позивач вказував, що на земельній ділянці, яка перебуває у її користуванні, відповідач без виділення земельної ділянки під будівництво, самовільно та незаконно побудувала житловий будинок, що порушує її права як землекористувача.

Оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів порушення її прав як користувача земельної ділянки і перешкод у здійсненні нею права користування земельною ділянкою, а також здійснення відповідачем самовільного будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 . А тому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову за недоведеністю позовних вимог.

Щодо зроблених висновків суд першої інстанції в ухваленому рішенні навів відповідні мотиви та обґрунтування, з якими погоджується й апеляційна інстанція, оскільки такі висновки місцевого суду ґрунтуються на вимогах закону та здобутих у справі доказах. Разом з тим, суд першої інстанції помилково послався на положення ст. 125 ЗК України та ст. 391 ЦК України, які не регулюють дані спірні правовідносини, і з цього приводу є підставними доводи апеляційної скарги, однак це не призвело до неправильного вирішення справи.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на Порядок передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України, затвердженим наказом ДКУ по земельних ресурсах № 10 від 15.02.1993 (який втратив чинність згідно з наказом ДКУ по земельних ресурсах 06.03.2003 № 53), положення ст. ст. 2, 4, 16, 36-41 ЗК України (в редакції 1970 року), які регулюють порядок надання земель у користування, підстав припинення землекористування громадян та вилучення земель, оскільки об`єктом спірних правовідносин у даній справі є усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, а не передача земельної ділянки у власність чи користування. Крім того, за змістом ухвали судової колегії в цивільних справах Хмельницького обласного суду від 15.06.2000, рішення Шепетівського районного суду від 19.09.2001, спір з приводу належності сторонам земельних ділянок та суміжного землекористування вирішено, визначено межу та порядок використання спірних земельних ділянок. Вказане рішення суду виконане державною виконавчою службою.

Крім того, доводи апеляційної скарги також не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 27 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14.02.2020 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай