ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/643/20 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«11» лютого 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «МУЖ НА ЧАС» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнила, до ТОВ «МУЖ НА ЧАС» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, з 01.08.2011 року працювала в ТОВ «МУЖ НА ЧАС» на посаді секретаря.

З 12.07.2012 р. вона перебувала в зареєстрованому шлюбі зі співвласником і директором ТОВ «МУЖ НА ЧАС» ОСОБА_3 Влітку 2016 року особисті стосунки між нею і чоловіком погіршилися, і на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07.04.2017 року шлюб між ними було розірвано.

15.09.2016 року о 9 годині на початку робочого дня вона не змогла потрапити на своє робоче місце. Присутні в офісі працівники повідомили, що керівництво заборонило допускати її до роботи. У грудні 2016 року та у березні 2017 року письмово зверталась до відповідача з проханням забезпечити їй доступ до робочого місця або звільнити її із займаної посади на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Відповідач на ці звернення відповіді не надав.

З телефонної розмови зі ОСОБА_3 вона дізналась, що звільнена за прогули 01.12.2016 року. На порушення вимог ст. 47 КЗпП України їй не було видано копію наказу про звільнення та трудову книжку.

На підставі зазначеного просила поновити її на посаді секретаря ТОВ «МУЖ НА ЧАС» та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 31 530,18 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 листопада 2019 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на ненадання відповідачем доказів реєстрації в журналі обліку реєстрації документації доповідних записок про порушення трудової дисципліни, акту про відмову від надання прояснень з приводу відсутності на роботі, позбавлення доступу до робочого місця, ненадання копії наказу про звільнення у день звільнення, порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено поважності причин її відсутності протягом робочих днів 1, 2, 5-9, 12, 13 грудня 2016 року.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 01.08.2011 року по 04.10.2012 року та з 05.10.2012 року працювала в ТОВ «МУЖ НА ЧАС» на посаді секретаря (а.с. 60).

Наказом директора ТОВ «МУЖ НА ЧАС» ОСОБА_3 від 13.12.2016 № 59 ОСОБА_1 було звільнено з посади секретаря за прогули без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України з 30 листопада 2016 року (а.с. 27).

Підставами для прийняття цього наказу зазначені: доповідні записки про порушення трудової дисципліни від 01.12.2016 року, 02.12.2016 року, 05.12.2016 року, 06.12.2016 року, 07.12.2016 року, 08.12.2016 року, 09.12.2016 року, 12.12.2016 року, 13.12.2016 року, акти про відсутність на роботі 01.12.2016 року, 02.12.2016 року, 05.12.2016 року, 06.12.2016 року, 07.12.2016 року, 08.12.2016 року, 09.12.2016 року, 12.12.2016 року, 13.12.2016 року, акт про відмову від надання пояснень з приводу відсутності на роботі від 13.12.2016 року.

З доповідних записок про порушення трудової дисципліни від 01.12.2016 року, 02.12.2016 року, 05.12.2016 року, 06.12.2016 року, 07.12.2016 року, 08.12.2016 року, 09.12.2016 року, 12.12.2016 року, 13.12.2016 року вбачається, що заступник директора з виробництва ОСОБА_4 доводить до відома директора ТОВ «МУЖ НА ЧАС» ОСОБА_3 про допущення секретарем ОСОБА_1 трудової дисципліни, а саме не з`явлення на робочому місці протягом робочих днів 1, 2, 5, 6, 7, 8, 9, 12, 13 грудня 2016 року та не надання нею відповідних пояснень та виправдувальних документів, що підтверджують поважність причин відсутності на роботі (а.с. 31-39).

З доповідних записок заступника директора з виробництва ОСОБА_4 від 01.12.2016 року, 02.12.2016 року, 05.12.2016 року, 06.12.2016 року, 07.12.2016 року, 08.12.2016 року, 09.12.2016 року, 12.12.2016 року, 13.12.2016 року вбачається, що секретарем ОСОБА_1 допущено порушення трудової дисципліни, а саме не з`явлення на робочому місці протягом робочих днів 1, 2, 5, 6, 7, 8, 9, 12, 13 грудня 2016 року та не надання нею відповідних пояснень та виправдувальних документів, що підтверджують поважність причин відсутності на роботі (а.с. 31-39).

Також, про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці директором, заступником директора по виробництву та головним бухгалтером підприємства складені відповідні акти від 01.12.2016 року, 02.12.2016 року, 05.12.2016 року, 06.12.2016 року, 07.12.2016 року, 08.12.2016 року, 09.12.2016 року, 12.12.2016 року, 13.12.2016 року (а.с. 43-51).

Відсутність ОСОБА_1 у вказані дні на роботі також підтверджується табелем обліку використання робочого часу ТОВ «МУЖ НА ЧАС» за грудень 2016 року (а.с. 52).

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно зі статтею 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

За приписами пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Відповідно до статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не надано ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції належних та допустимих доказів щодо поважності причин її відсутності на робочому місці 1, 2, 5-9, 12, 13 грудня 2016 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції були прийняті в якості доказів доповідні записки про порушення трудової дисципліни від 01.12.2016 року, 02.12.2016 року, 05.12.2016 року, 06.12.2016 року, 07.12.2016 року, 08.12.2016 року, 09.12.2016 року, 12.12.2016 року, 13.12.2016 року, акти про відсутність на роботі 01.12.2016 року, 02.12.2016 року, 05.12.2016 року, 06.12.2016 року, 07.12.2016 року, 08.12.2016 року, 09.12.2016 року, 12.12.2016 року, 13.12.2016 року, акт про відмову від надання пояснень з приводу відсутності на роботі від 13.12.2016 року без доведеності їх реєстрації в журналі обліку документації, не заслуговують на увагу з огляду на відсутність правового обґрунтування необхідності такої реєстрації. До того ж, будь-яких клопотань щодо витребування відповідних доказів позивачем не заявлялось.

На підтвердження обставин, якими обґрунтовувались позовні вимоги - неодноразові письмові звернення до керівництва ТОВ «МУЖ НА ЧАС» щодо ненадання доступу до робочого місця, ОСОБА_1 не надано доказів ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанцій.

Представник позивача в суді апеляційної інстанції також пояснила, що вказані докази у позивача відсутні.

Крім того, доводи про ненадання доступу до робочого місця суперечать доводам апеляційної скарги щодо виконання ОСОБА_1 її посадових обов`язків вдома.

ОСОБА_1 не надано доказів, зокрема посадової інструкції, якою передбачалось виконання її трудових обов`язків вдома, не надано доказів звернення до керівництва ТОВ «МУЖ НА ЧАС» з приводу облаштування робочого місця та неможливості виконання трудових обов`язків у зв`язку з його відсутністю. Будь-яких клопотань щодо витребування зазначених доказів матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення відповідачем вимог ст. 47 КЗпП України в частині не видачі їй копії наказу про звільнення та трудової книжки були предметом розгляду суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що трудова книжка знаходилась у неї протягом часу її працевлаштування. Наявність трудової книжки у ОСОБА_1 було підтверджено представником позивача в суді апеляційної інстанції.

Наказ про звільнення № 59 від 13.12.2016 було направлено ОСОБА_1 поштою рекомендованим листом із повідомленням, яке вона отримала 20.12.2016 (а.с. 27-28).

Докази на спростування вказаних обставин ОСОБА_1 не надано.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 листопада 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 14 лютого 2020 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова