РІШЕННЯ
іменем України
Справа № 285/3339/19
провадження у справі № 2/0285/133/20
03 листопада 2020 року м. Новоград-Волинський
Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області в складі:
головуючого судді……….………..Літвин О. О.,

секретаря…………………..……….Касянчук І. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

за правилами загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1
до Російської Федерації
про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України,
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2019 року позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, у якому просила стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 1 689 600,00 грн., що еквівалентно 60 000 євро.

В обґрунтування позову зазначає, що 25.10.2013 вона уклала шлюб з ОСОБА_2 . З 18.01.2011 чоловіка призвали на військову службу через Хмельницький ОМВК Хмельницької області до лав Збройних Сил України, де він проходив службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 . З 11.04.2011 його було направлено для проходження військової служби до 30 окремої механізованої бригади 8 армійського корпусу, де був зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 (військова частина польова пошта НОМЕР_3 ) та на всі види забезпечення. Остання займана посада ОСОБА_2 : старший стрілець 3-го механізованого відділення 2-го механізованого взводу 3-ї механізованої роти 1-го механізованого батальйону військової частини польова пошта НОМЕР_3 і в подальшому продовжив військову службу.
У зв`язку з оголошенням часткової мобілізації відповідно до Закону України від 17.03.2014 №1126-VІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» ОСОБА_2 , починаючи з початку мобілізації виконував конституційний обов`язок щодо захисту Батьківщини, зокрема з 17.07.2014 був відправлений на схід України в зону АТО для виконання бойових завдань.
27.07.2014 ОСОБА_2 , приймаючи участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Луганської та Донецької областей, загинув поблизу с. Петрівці Шахтарського району Донецької області, а саме: згорів в БМП-2 № 536.
Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 01.04.2015 у справі №285/62/15-ц ОСОБА_2 оголошено померлим та встановлено дату смерті: ІНФОРМАЦІЯ_1 та місце смерті: с. Петрівці Шахтарського району Донецької області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Рішенням цього ж суду від 18.03.2019 у справі №285/307/19 встановлено юридичний факт загибелі ОСОБА_2 внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Рішення суду не оскаржувалися та набрали законної сили.
Розмір моральної шкоди позивачкою обгрунтований з урахуванням характеру і обсягу завданих їй моральних страждань, істотного порушення конституційних прав її чоловіка, умисного характеру дій, а також почуття безпорадності та розчарування, які вона відчуває роками через неможливість відновити порушені права її чоловіка та її особистого права та з урахуванням практики Європейського суду з аналогічних питань, а тому просить позов задовольнити.

В судове засідання учасники справи не прибули. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач в заяві просила задовольнити позов у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.
Представник відповідача в судове засідання не прибув повторно, про день та час судового розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, відзив на позов не подав.
За таких обставин, керуючись п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів.
Враховуючи неявку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України, повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши в судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав.
Встановлено, що 25.10.2013 позивач уклала шлюб з ОСОБА_2 .
17.03.2014 ОСОБА_2 був мобілізований для проходження служби згідно з мобілізаційним розпорядженням на військову службу у Збройні сили України, займав посаду: старший стрілець 3-го механізованого відділення 2-го механізованого взводу 3-ї механізованої роти 1-го механізованого батальйону військової частини польова пошта НОМЕР_3 . У період з 17.07.2014 по 11.08.2014 ОСОБА_2 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей.
Відповідно до витягу із наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 18.05.2015 № 119 старший солдат контрактної служби ОСОБА_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 в службовий час під час виконання бойового завдання у ході проведення антитерористичної операції в с. Петрівці Шахтарського району Донецької області, виключений зі списків особового складу частини призваних по мобілізації та всіх видів забезпечення з 06.05.2015 у зв`язку зі смертю.
Частиною 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 01.04.2015 у справі №285/62/15-ц ОСОБА_2 оголошено померлим.
Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 18.03.2019 у справі №285/307/19 встановлено факт загибелі ОСОБА_2 в с. Петрівці Шахтарського району Донецької області при виконанні ним обов`язку військової служби внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України
Згідно зі ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України №1207-VІІ» від 15 квітня 2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15 вересня 2015 року №685-VІІІ Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.
Аналізуючи наведені обставини та докази у справі, суд прийшов до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації відносно України (що є і загальновідомими фактами, а тому не підлягають доказуванню також і за нормами ч.2 ст.61 ЦПК України), стала окупація частини території України, а саме: в тому числі частини Донецької області, де загинув чоловік позивачки.
Згідно з ч.2 ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
За вимогами ч.6 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією.
З матеріалів справи вбачається, також і встановлено судом, що внаслідок збройної (військової) агресії Російської Федерації частини Донецької області, загинув чоловік позивачки, що завдало їй значної моральної шкоди, що виражається, в основному, втратою в її житті чоловіка, при цьому ОСОБА_1 має необхідний та достатній обсяг цивільної правоздатності для звернення до суду з такими вимогами, як дружина загиблого (І черга спадкоємців).
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.
Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування.
Згідно з ст.23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із душевними стражданнями, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України (п.п.3, 9) N 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
За змістом ст.ст.1167, 1168 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: в тому числі у випадках, встановлених законом.
Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Право на життя передбачені Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950, ІV Женевською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділу ІІ Конституції України.
Щодо судового імунітету суд керується наступним.
Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України «Про міжнародне приватне право», який застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом.
Стаття 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.
Як передбачено частиною четвертою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права України, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.
Таким чином, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів цієї держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави, зокрема в якості відповідача.
Найважливішою ознакою для держави є суверенітет, оскільки саме суверенітет становить основну відправну засаду для її правосуб`єктності. Суверенітет держави має вияв у двох сферах внутрішній та зовнішній. У зовнішній сфері суверенітет означає незалежність, самостійність і непідпорядкованість держави іншим державам.
У міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої держави.
Таким чином, бути відповідачем в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.
Саме такі правові висновки щодо застосування судового імунітету викладені у постанові Верховного Суду від 3 червня 2020 року № 357/13182/18, які відповідно до вимог ч.4 ст.63 ЦПК України підлягають врахуванню судом першої інстанції.
Посольству Російської Федерації в Україні, як компетентному органу цієї держави, направлялись судові повістки з пропозицією надати суду інформацію чи наявна згода Російської Федерації на розгляд зазначеного спору в судах України згідно вимог ст.79 Закону України «Про міжнародне приватне право» та роз`яснювалось, що ненадання відповіді надасть суду можливість трактувати такі дії, як мовчазну згоду Російської Федерації.
Оскільки компетентний орган Російської Федерації не заперечив щодо участі держави Російської Федерації у зазначеному спорі у якості відповідача, суд сприймає вказані дії, як мовчазну згоду Російської Федерації на участь у зазначеній справі у якості відповідача, а тому судовий імунітет у вказаному спорі не підлягає застосуванню.
Обґрунтовуючи завдану відповідачем моральну шкоду в сумі 60 000 Євро позивач вказувала про власний душевний невгамовний біль, безперервні її страждання через втрату чоловіка, які вона відчуває роками, тому судом встановлено наявність підстав для задоволення вимог позивачки у повному обсязі, у зв`язку з встановленим в судовому порядку фактом порушення відповідачем основоположних прав людини в Україні, що є справедливою компенсацією з агресора - Російської Федерації, на користь дружини загиблого.
Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.1 ЦПК).
Частиною 3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу.
Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
Таким чином, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог позивача.
Оскільки позивачем не були понесені судові витрати, тому відповідно до вимог ст.141 ЦПК України відсутні підстави для їх розподілу між сторонами.
На підставі вищевказаного, керуючись 4, 12, 13, 76-81, 258-259, 264-265, 268, 354-355 ЦПК України,
УХВАЛИВ :
Позовні вимоги задовольнити повністю.
Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1 689 600 грн., що є еквівалентом 60 000 євро за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання позову.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом 30-ти днів з дня складення повного судового рішення.
Згідно п.п.15.5 п.15 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну його частини, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.
Дата складення повного судового рішення 11 листопада 2020 року.

Головуючий суддя О. О. Літвин