Провадження 2/635/814/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2020 року сел. Покотилівка Харківського району Харківської області

Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Бобко Т.В.,

секретар судового засідання Кондратенко Л.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

представники відповідача ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

відповідач Височанська селищна рада Харківського району Харківської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , Височанської селищної ради Харківського району Харківської області про визнання недійсними рішення сесії Височанської селищної ради Харківського району Харківської області та державного акту на право власності на земельну ділянку, встановлення межі земельних ділянок та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та доводів позивача

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який у подальшому уточнила, та в редакції позовних вимог від 19 серпня 2019 року, прийнятих судом 16 вересня 2019 року, просила:

- визнати недійсним рішення VI сесії Височанської селищної ради Харківського району Харківської області V скликання від 12 січня 2007 року, яким ОСОБА_3 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,1917 га згідно з фактичним землекористуванням, в тому числі 0,1500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,0417 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану в АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1917 га за адресою: АДРЕСА_1 , що виданий ОСОБА_3 ;

- встановити межу між земельними ділянками, розташованими в АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 відповідно до варіанту встановлення межі, визначеному у додатку № 7 до висновку судової земельно-технічної експертизи № 14557 від 13.03.2019, а саме паралельно стіні належного ОСОБА_1 будинку літ. «А-1» та прибудови літ. «А1» на відстані 0,5 м від стіни будинку літ «А-1» та прибудови літ. «А1»;

- зобов`язати ОСОБА_3 не пізніше 3 місяців з дня набрання рішенням законної сили перенести частину її паркану, який знаходиться між її земельною ділянкою та земельною ділянкою ОСОБА_1 , відповідно до варіанту встановлення межі, визначеному у додатку №7 до висновку судової земельно-технічної експертизи № 14557 від 13.03.2019, а саме паралельно стіні належного ОСОБА_1 будинку літ. «А-1» та прибудови літ. «А1» на відстань 0,5 м від стіни будинку літ «А-1» та прибудови літ. «А1»;

- зобов`язати ОСОБА_3 з метою ремонту (утеплення) стіни будинку надати ОСОБА_1 можливість тимчасового (до 1 місяця) встановлення будівельних риштувань та проходу працівників, які будуть здійснювати ремонт, на відстані не більше 1,5 м від стіни її будинку;

- стягнути з ОСОБА_3 судовий збір та інші судові витрати.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що за договором дарування від 17 листопада 2003 року, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Гаражою Н.П. реєстр № 4472, вона прийняла у дар житловий будинок з надвірними будівлям за адресою: АДРЕСА_2 , які розташовані на земельній ділянці площею 670 кв.м. На її замовлення 3 листопада 2003 року виготовлений технічний паспорт на вказаний будинок, а 19 листопада 2003 року вона отримала витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Зазначала, що розмір земельної ділянки, на якій знаходиться її будинок та господарські споруди, складає 670 кв.м.

Вказувала, що відповідно до технічної документації, зокрема плану земельної ділянки, впродовж сторони ділянки шириною 23 м за будинком літ. «А-1» та прибудови літ. «А1» є частина земельної ділянки, яка надає можливість обслуговувати будівлю та можливість доступу до задньої стінки будинку. Вона та відповідач є сусідами і їх земельні ділянки мають спільну межу, з приводу якої у них виникають сварки. Відповідач встановила паркан впритул до належного їй будинку таким чином, що позбавила позивача доступу до задньої стіни її будинку, між будинком позивача та парканом не має проходу. Коли позивач вирішила обшити задню стіну будинку та утеплити будинок, вона не змогла цього зробити через паркан відповідача та заперечень останньої.

В листопаді 2013 року позивач звернулась до ТОВ «СКІФ» з проханням проведення кадастрової зйомки для встановлення меж її земельної ділянки, але провести кадастрову зйомку не можливо, так як відсутній доступ до межі із земельною ділянкою відповідача, а допускати на спеціаліста на свою земельну ділянку відповідача відмовилась. Тоді ж в листопаді 2013 року позивачу стало відомо, що рішенням VI сесії Височанскої селищної ради V скликання від 12 січня 2007 року відповідачу передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,1917 га згідно фактичного землекористування, з яких 0,1500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, 0,0417 га для ведення особистого селянського господарства, за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі вказаного рішення на ім`я відповідача виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку. Технічна землевпорядна документація на належну відповідачу земельну ділянку містить акт встановлення та узгодження меж земельної ділянки від 31 серпня 2006 року, в якому міститься підпис позивача, який вона не вчиняла, та зазначені дані її паспорту. За фактом підроблення підпису позивач звернулася до правоохоронних органів із відповідною заявою і в лютому 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 00000828 від 28.02.2014 внесені відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. В порядку досудового розслідування у зазначеному кримінальному провадженні проведена почеркознавча експертиза № 477 від 20.01.2015 за висновками якої встановлено, що підписи, вчинені в акті погодження меж сусідами, в тому числі від імені позивача, виконані не позивачем, а іншими особами. Отже позивач, як суміжний землекористувач не погоджувала розташування межі між своєю ділянкою та ділянкою відповідача. Таким чином з користування позивача без її згоди вилучена частина належної їй земельної ділянки, а Височанська селищна рада через недбальство не перевірила факт захоплення відповідачем частини земельної ділянки.

В результаті має місце накладення земельної ділянки ОСОБА_3 на земельну ділянку позивача, відповідач на підставі виданих Височанською селищною радою фактично користується частиною земельної ділянки, яка прилягає суміжно до ділянки позивача та необхідна для обслуговування житлового будинку.

Оскільки в листопаді 2013 року представнику ТОВ «СКІФ» при проведенні кадастрової зйомки для встановлення меж земельної ділянки позивача було відмовлено у доступі до межі із земельною ділянкою, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , позивач вважає, що при проведенні процедури приватизації земельної ділянки відповідача були допущені істотні порушення в розмірах суміжних земельних ділянок, чим порушені права позивача, а відповідач одержала Державний акт на землю, в який була включена частина земельної ділянки на якій знаходиться будинок позивача.

За таких обставин позивач зазначає, що її права як землекористувача були порушені, що стало підставою її звернення до суду.

Аргументи інших учасників справи

Відповідач ОСОБА_3 , яка діє через представників ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позовні вимоги не визнала у повному обсязі, надавши до суду відзив на позов за підписом представника ОСОБА_5 . В обгрунтування заперечень на позов у відзиві зазначено наступне. Позовна заява ОСОБА_1 містить вимоги, які належать до різних видів судочинства, оскільки позовна вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування як суб`єкта владних повноважень повинна розглядатись в порядку адміністративного судочинства. Скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку є похідною вимогою та залежить від доведення незаконності рішення органу місцевого самоврядування, тобто позивач спочатку повинен був оскаржити в шестимісячний строк в адміністративному порядку рішення органу місцевого самоврядування, та лише у разі встановлення порушень при його прийнятті ставити питання про скасування державного акту на земельну ділянку.

Посилання позивача на підроблення її підпису в акті узгодження меж земельної ділянки відповідач вважає безпідставними, оскільки відсутні дані щодо результатів здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні за даним фактом.

Рішенням виконкому Харківської районної ради від 17.10.1984 № 1376 було надано первісному користувачу спірної земельної ділянки ОСОБА_7 у користування земельну ділянку, якою зараз користується позивач, розміром 600 кв.м. для саду-городу, у зазначеному рішенні вказано про самовільну забудову ОСОБА_7 вказаної земельної ділянки та можливість прийняття забудови в експлуатацію у вигляді виключення на земельній ділянці площею 670 кв.м., що може свідчити на здійснення будівництва ОСОБА_7 на спірній земельній ділянці з порушенням норм земельного законодавства та цільового призначення земельної ділянки, порушення норм ДБН щодо відстані до суміжної земельної ділянки, а також порушення межі земельної ділянки за рахунок зайняття земельної ділянки відповідача, при цьому будинок відповідача був збудований значно раніше.

Висновок судової земельно-технічної експертизи відповідач вважає неповним та необ`єктивним, оскільки експертом не взятий до уваги договір на право забудови земельної ділянки 1946 року з розмірами земельної ділянки 32х62 м, в той час, коли на земельній ділянці позивача жодного будівництва не велось, експертом не проведений аналіз причин зменшення розміру земельної ділянки, не проведено замірів будинку позивача, а дані технічного паспорту могли бути зміненні в бік збільшення, оскільки будинок був обкладений новими матеріалами. При проведенні експертизи експертом також не вивчались та не застосовувались норми забудови, чинні на час проведення забудови.

Крім того, в судовому засіданні представники відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зазначили, що відповідач жодним чином не заперечує надати позивачу можливість провести ремонт стіни її будинку.

Відповідач Височанська селищна рада Харківського району Харківської області не заперечує проти позову ОСОБА_1 , про що надана заява за підписом секретаря Височанської селищної ради Нетецької Т.І.

Рух справи

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 10 грудня 2013 року провадження по справі відкрито, справа призначена до судового розгляду у судовому засіданні 17 грудня 2013 року.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 30 липня 2014 року позов залишено без розгляду.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 05 листопада 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 30 липня 2014 року скасовано, справу повернуто до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 17 грудня 2014 року за клопотанням представника позивача по справі призначено судову будівельно-технічну експертизу, провадження по справі зупинено до завершення проведення судової експертизи.

24 квітня 2015 року провадження по справі відновлено, розгляд справи призначено на 12 травня 2015 року.

02 липня 2015 року в судовому засіданні прийнято заяву позивача про уточнення позовних вимог.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 10 липня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 16 вересня 2015 року апеляційну скаргу відхилено, рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 липня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 16 вересня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 06 червня 2016 року справу прийнято до провадження суду та призначено до судового розгляду у судовому засіданні на 05 липня 2016 року.

30 червня 2016 року позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 24 січня 2017 року за клопотанням позивача по справі призначено судову технічну експертизу, провадження по справі зупинено на час проведення експертизи.

Ухвалою судової колегії судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області від 03 квітня 2017 року ухвала Харківського районного суду Харківської області від 24 січня 2017 року залишена без змін.

05 липня 2017 року провадження по справі відновлено.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 15 листопада 2017 року за клопотанням позивача по справі призначено судову технічну експертизу, провадження по справі зупинено на час проведення експертизи.

07 березня 2018 року провадження по справі відновлено.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 11 червня 2018 року за клопотанням позивача по справі призначено судову технічну експертизу, провадження по справі зупинено на час проведення експертизи.

24 квітня 2019 року провадження по справі відновлено.

16 вересня 2019 року позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог.

За наслідками повторного автоматичного розподілу справ автоматизованої системи документообігу, який було здійснено згідно Розпорядження керівника апарату Харківського районного суду Харківської області Мазур О.О. №01-02/125 від 19 листопада 2019 року у зв`язку з розглядом Вищою радою правосуддя 24 жовтня 2019 року заяви про звільнення судді ОСОБА_8 у відставку, відповідно до наказу голови Харківського районного суду Харківської області від 28 жовтня 2019 року №05-05/137 «Про відрахування судді Харківського районного суду Харківської області ОСОБА_8 », зазначену справу було передано в провадження судді Харківського районного суду Харківської області Бобко Т.В.

Ухвалою суду від 02 грудня 2019 року справу прийнято до провадження судді Харкіського районного суду Харківської області Бобко Т.В., по справі призначено проведення підготовчого засідання.

04 лютого 2020 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні 27 серпня 2020 року відбувся розгляд справи по суті за участю представника позивача ОСОБА_2 та представників відповідача Володарського В.П. та ОСОБА_5 , в судовому засіданні оголошена перерва за клопотанням представника відповідача ОСОБА_5 для підготовки до виступу в судових дебатах.

У подальшому в судові засідання 15 вересня 2020 року, 07 жовтня 2020 року, 02 листопада 2020 року, 30 листопада 2020 року, відповідач та представники відповідача не з`явились, про час та місце судового розгляду були повідомлені своєчасно та належним чином, в зв`язку з чим відповідно до положень ч.4 ст.223 ЦПК України судом закінчено розгляд справи за участю представника позивача ОСОБА_2 .

Представник відповідача Височанської селищної ради Харківського району Харківської області не брав участі в судому розгляді, за підписом секретаря Височанської селищної ради Нетецької Т.І. надана до суду заява про розгляд справи у відсутності відповідача.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору дарування від 17 листопада 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Гаражою Н.П., реєстр № 4472, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 2031518, що сформований 19.11.2003 року Комунальним підприємством «Харківське районне бюро технічної інвентаризації». В договорі дарування зазначено, що житловий будинок літ. «А-1», шлакоблочний, житловою площею 27,10 кв.м. та надвірні будівлі: два сараї літ. «Д, Е» вбиральня літ. «Ж», огорожа № 1-2, водопровід літ. «К», розташовані на земельній ділянці площею 670 кв.м.

Позивачем наданий технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , виготовлений станом на 3 листопада 2003 року, який містить план земельної ділянки загальною площею 670 кв.м, дозвільна документація першого власника зазначеного будинку ОСОБА_7 (рішення № 151 від 22 лютого 1968 року про виділення земельної ділянки, рішення виконавчого комітету Харківської районної ради народних депутатів Харківської області № 1376 від 17 жовтня 1984 року, витяг з технічного паспорту, зведені оціночні акти, план-викопіювання споруд, акт про закінчення будівництва і введення в експлуатацію будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_3 є власником земельної ділянки та житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі відповідно, державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯД № 036522, цільовим призначенням будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1500 га, виданого 17 вересня 2007 року на підставі рішення VI сесії Височанської селищної ради Харківського району Харківської області V скликання від 12 січня 2007 року, державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯД № 036523, цільовим призначенням ведення особистого селянського господарства, площею 0,0417 га, виданого на підставі рішення VI сесії Височанської селищної ради Харківського району Харківської області V скликання від 12 січня 2007 року, та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого першою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області, реєстр № 1-1293, спадкова справа № 1262/19996.

В 2006 році ТОВ «СКІФ» виготовлена технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі та складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства громадянки ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 , яка містить зокрема акт встановлення та узгодження меж зазначеної земельної ділянки від 31 серпня 2006 року, підписаний у тому числі ОСОБА_1 .

Позивачем надана копія висновку судово-почеркознавчої експертизи № 477 від 20.01.2015, проведеної в рамках кримінального провадження внесеного до ЄРДР за №0000828 від 28.02.2014 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.358 КК України, згідно якого в акті встановлення та узгодження меж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 від 31 серпня 2006 року підпис від імені ОСОБА_1 виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Як вбачається з акту, складеного 22 червня 2015 року депутатом Височанської селищної ради Харківського району Харківської області Пономаренко А.А., під час обстеження домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 встановлено, що паркан суміжного домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , встановлений впритул до будинку позивача, відсутній доступ для обслуговування прибудинкової території.

По справі проведена судова земельна-технічна експертиза № 14572 від 13.03.2019, згідно висновків якої:

1) фактичні межі земельної ділянки домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , не відповідають Державному акту на право власності на земельну ділянку та площі відводу земельних ділянок до приватизації;

2) фактичні межі земельної ділянки домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 не відповідають технічному паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок;

3) фактично існуюча межа між земельними ділянками, що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 не відповідає наданій на дослідження технічній документації;

4) під час дослідження встановлено, що має місце порушення межі між земельними ділянками за адресою АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , які саме порушення зазначено в додатку № 7 до даного висновку, визначати, хто з власників порушив межу, не відноситься до компетенції експерта;

5) варіант відновлення межі земельних ділянок, що розташовані за адресами АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 зазначено у додатку № 7 до даного висновку.

Мотиви, з яких виходив суду, застосовані норми права та висновки суду за результатами розгляду справи.

Згідно зі ст. 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. ст. 142 - 145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування належить, зокрема, земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

Статтею 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно з ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених ч. 2 цієї статті.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник або землекористувач може вимагати усунення порушень його прав на землю.

ОСОБА_1 прийняла від ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 у дар житловий будинок за АДРЕСА_4 на підставі договору дарування від 17 листопада 2003 року, в якому зазначено, що житловий будинок літ. «А-1», шлакоблочний, житловою площею 27,10 кв.м та надвірні будівлі: два сараї літ. «Д, Е», вбиральня літ. «Ж», огорожа № 1-2, водопровід літ. «К», розташовані на земельній ділянці площею 670 кв.м.

Частиною 1 статтею 377 ЦК України визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

За загальним правилом, закріпленим у ч. 4 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула право власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Отже, ОСОБА_1 користується зазначеною земельною ділянкою на законних підставах, права користування у встановленому законом порядку не позбавлена, а тому має право на земельну ділянку, яке підлягає захисту.

Порушенням права позивача на земельну ділянку, остання зазначає відсутність доступу до стіни житлового будинку через встановлення відповідачем паркану впритул до будинку та захоплення відповідачем частини належної позивачу земельної ділянки.

Розташування межі земельної ділянки відповідача впродовж сторони земельної ділянки позивача шириною 23 м. впритул до будинку літ. «А-1» та прибудови літ. «А», який належить ОСОБА_1 , на наявність на цій межі паркану між домоволодіннями, підтверджується даними технічних паспортів, дозвільною документацією на земельні ділянки, змістом акту, складеного 22 червня 2015 року депутатом Височанської селищної ради Харківського району Харківської області Пономаренко А.А., під час обстеження домоволодіння за адресою: АДРЕСА_4 , висновком судової земельно-технічної експертизи № 14572 від 13 березня 2019 року.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Відповідно до пунктів «г» та «е» частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Згідно з частинами першою та другою статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Відповідно до статті 108 ЗК України, у випадках, коли сусідні земельні ділянки відокремлені рослинною смугою, стежкою, рівчаком, каналом, стіною, парканом або іншою спорудою, то власники цих ділянок мають право на їх спільне використання, якщо зовнішні ознаки не вказують на те, що споруда належить лише одному з сусідів. Власники сусідніх земельних ділянок можуть користуватися межовими спорудами спільно за домовленістю між ними. Витрати на утримання споруди в належному стані сусіди несуть у рівних частинах. До того часу, поки один із сусідів зацікавлений у подальшому існуванні спільної межової споруди, вона не може бути ліквідована або змінена без його згоди.

Судом встановлена наявність спору між сторонами щодо меж належних їм земельних ділянок.

Висновками судової земельно-технічної експертизи № 14572 від 13.03.2019 встановлено порушення межі між земельними ділянками за адресою АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 та не відповідність фактичних меж земельної ділянки домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , яке належить відповідачу, Державному акту на право власності на земельну ділянку та площі відводу земельних ділянок до приватизації. З додатку № 7 до висновку експертизи вбачається наявність порушення межі земельних ділянок шляхом зміщення фактичної межі на відстань 0,5 м на земельну ділянку, що належить позивачу згідно технічної документації, на межі земельної ділянки довжиною 23 м. Експертом запропонований варіант відновлення межі земельних ділянок, які належать сторонам, у додатку № 7 до даного висновку.

За вказаних обставин, суд вважає наявними підстави для задоволення позовних вимог в частині усунення перешкод в користуванні позивачем належною їй земельною ділянкою шляхом зобов`язання відповідача у зазначений позивачем строк перенести частину її паркану, який знаходиться між її земельною ділянкою та земельною ділянкою ОСОБА_1 , відповідно до варіанту встановлення межі, визначеному у додатку №7 до висновку судової земельно-технічної експертизи № 14557 від 13.03.2019. Зазначений позивачем спосіб захисту його права на земельну ділянку відповідає вимогам ст..16 ЦК України та ст..5 ЦПК України.

Доводи представників відповідача щодо неповноти та необ`єктивності висновку судової земельно-технічної експертизи суд вважає безпідставними, оскільки висновок судової земельно-технічної експертизи № 14572 від 13.03.2019 відповідає вимогам ст..102 ЦПК України, дослідження проведено на підставі правовстановлюючих документів на спірні земельні ділянки, технічної документації, матеріалів інвентаризаційних справ на належні сторонам домоволодіння, а також методом візуально-інструментального обстеження домоволодінь.

Судом встановлено, що до ОСОБА_3 , як спадкоємиці майна після смерті її матері, перейшло спадкове майно, яке складається з житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходяться по АДРЕСА_3 , право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку за зазначеною адресою посвідчується державними актами Серії ЯД № 036522 та Серії ЯД № 036523.

Державний акт на право власності на земельну ділянку це виданий уповноваженим державним органом, що підтверджує право власності громадянина чи юридичної особи на земельну ділянку, містить інформацію про власника земельної ділянки; підстави набуття права власності на земельну ділянку; місцерозташування, площу, кадастровий номер земельної ділянки, також у ньому зазначається опис суміжних землекористувачів, обмеження та обтяження у використанні ділянки, складається на підставі документації із землеустрою. Отже, доводи представника відповідача ОСОБА_5 щодо необхідності врахування наявності правових підстав та становища щодо користування земельними ділянками, яке склалось між сторонами та попередніми користувачами спірних земельних ділянок до моменту отримання відповідачем державного актів на право власності на земельну ділянку, суд вважає безпідставними.

Позовні вимоги позивача про визнання недійсним рішення VI сесії Височанської селищної ради Харківського району Харківської області V скликання від 12 січня 2007 року, яким ОСОБА_3 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку, розташовану в АДРЕСА_1 , та визнання недійсним державного акту на право власності на зазначену земельну ділянку задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Підставою визнання недійсним вищезазначеного рішення позивач зазначає відсутність її погодження як суміжного землекористувача розташування межі між спірними земельними ділянками.

Статтями 116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності.

Частиною третьою статті 158 ЗК України визначено, що органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

За змістом статті 198 ЗК України погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами необхідне при кадастровій зйомці, як комплексу робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка, крім того, межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам.

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Захист земельних прав - це передбачені законом способи охорони цих прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Отже, сама по собі процедура погодження меж є виключно допоміжною стадією у процесі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути технічних помилок. Акт погодження меж земельної ділянки є складовою частиною технічної документації, на підставі якої орган місцевого самоврядування, реалізуючи власну компетенцію, приймає рішення про передачу громадянам безоплатно земельних ділянок у власність. При цьому кадастровою зйомкою є комплекс робіт, яку проводять юридичні та фізичні особи, які одержали в установленому порядку ліцензію на проведення геодезичних і картографічних робіт, а при їх проведенні суміжні землекористувачі погоджують межі земельних ділянок і вказані дії не впливають на правовий режим земельної ділянки і не є юридичним фактом, на підставі якого виникають, змінюються чи припиняються земельні правовідносини, оскільки в результаті кадастрових робіт створюється лише інформаційна база.

У той же час непогодження суміжним землекористувачем меж земельної ділянки не є само по собі підставою для прийняття органом місцевого самоврядування рішення про відмову у затвердженні технічної документації та передачі земельної ділянки у власність, вирішення питань, пов`язаних із передачею земельної ділянки у власність, належить до повноважень органу місцевого самоврядування, а чинне земельне законодавство не обмежує права на приватизацію земельної ділянки у зв`язку із відмовою суміжного землекористувача від підписання акту погодження меж земельних ділянок.

Погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.

Зазначені правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц, постанові Великої палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17.

Позивачем не надано належних доказів встановлення неправомірності дій відповідача ОСОБА_3 , пов`язаних зі складенням акту погодження меж земельної ділянки. Висновком судово-почеркознавчої експертизи № 477 від 20.01.2015, проведеної в рамках кримінального провадження внесеного до ЄРДР за №0000828 від 28.02.2014 зазначено, що в акті встановлення та узгодження меж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_4 від 31 серпня 2006 року підпис від імені ОСОБА_1 виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою, тобто позивачем не доведено факту підроблення підпису безпосередньо відповідачем. Будь-яких інших обставин, які б могли свідчити про неправомірність дій відповідача під час вчинення дій щодо оформлення права власності на земельну ділянку, судом не встановлено.

Інших підстав для визнання недійсним рішення VI сесії Височанської селищної ради Харківського району Харківської області V скликання від 12 січня 2007 року, яким ОСОБА_3 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку, розташовану в АДРЕСА_1 , та відповідно державного акту на право власності на зазначену земельну ділянку, позивачем не зазначено.

Щодо позовних вимог в частині встановлення межі між земельними ділянками, розташованими в АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 суд зазначає наступне.

Позовні вимоги про встановлення та про відновлення меж земельної ділянки не є тотожними за своїм змістом.

Встановлення меж земельної ділянки здійснюється відповідно до Закону України про «Про землеустрій» та Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686 (далі - Інструкція № 376). Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками.

За 3.12 Інструкції № 376 закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

Згідно з пунктом 1.3 Інструкції № 376 виконавець - юридична особа, що володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі якої працює не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників або фізична особа-підприємець, яка володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованим інженером-землевпорядником.

Тобто встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) не є компетенцією суду. Суд розглядає справи по відновленню меж земельної ділянки, тобто спір про поновлення права, яке існувало у разі його можливого порушення.

Зазначені правові висновки викладені в постанові Великої палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 350/67/15-ц.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого ст..13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З вимогою про відновлення меж земельної ділянки позивач не звертався.

Позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача надати можливість тимчасового встановлення будівельних риштувань та проходу працівників з метою ремонту стіни будинку також задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Представники відповідача у судовому засіданні зазначили, що відповідач жодним чином не заперечує надати позивачу можливість провести ремонт стіни її будинку. Доводи позивача про наявність перешкод в проведенні ремонту стіни будинку не підтверджені жодними доказами. Крім того, позивачем не обґрунтовані та не підтверджені жодними доказами вимоги щодо визначення площі земельної ділянки (на відстані не більше 1,5 м від стіни будинку), яка необхідна для проведення ремонтних робіт, часу (до 1 місяця) проведення таких робіт, не надано жодного технічного обґрунтування та опису будівельних робіт, які необхідно здійснити, переліку, порядку та строків їх проведення.

Отже, позивачем не надано жодних доказів для встановлення обставин, які в свідчили про порушення його прав власника на проведення ремонту належного йому майна.

Згідно ч. 1, ч.6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи, що позивачем не надано суду жодних беззаперечних, допустимих, належних та достатніх доказів на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві та не доведено наявність порушення його прав власника, пов`язаних з неможливістю здійснення будівельно-ремонтних робіт належного позивачу майна. підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.

Щодо доводів представника відповідача ОСОБА_5 про підвідомчість вимог в частині оскарження рішення органу місцевого самоврядування адміністративному суду, суд зазначає наступне.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачено в статті 15 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент пред`явлення позову): суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Аналогічну норму закріплено й у частині першій статті 19 ЦПК України (у редакції від 03 жовтня 2017 року).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій.

Згідно із частиною другою статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини відрізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Отже, визначальною ознакою для правильного вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ є характер правовідносин, з яких виник спір.

У даній справі позовні вимоги пов`язані із захистом права користування земельною ділянкою, яке перейшло до позивача з переходом права власності на житловий будинок на підставі договору дарування, а тому відсутні правові підстави для віднесення позовних вимог в частині визнання недійсним рішення Височанської селищної ради Харківського району Харківської області від 12 січня 2007 року до адміністративної юрисдикції, а відповідно відсутні і підстави для застосування шестимісячного строку звернення до суду з даною вимогою.

Зазначені правові висновки викладені в постановах Великої палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 350/67/15-ц, від 21.03.2018 у справі № 526/233/16-ц.

Висновки щодо розподілу судових витрат.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, якою зокрема передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 230 гривень при пред`явленні позову до суду 09 грудня 2013 року. В подальшому позивачем була подана до суду уточнена позовна заява (в якій розмір позовних вимог збільшено), яка містить п`ять вимог немайнового характеру, оскільки визнання недійсними державних актів на право власності на землю вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку (висновок Верховного суду від 12 грудня 2018 року по справі №2-3007/11). У разі якщо розмір позовних вимог збільшено або пред`явлено нові позовні вимоги, недоплачену суму судового збору необхідно сплатити до звернення до суду з відповідною заявою. Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «про судовий збір», у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Оскільки суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог і фактично судом задоволено одну вимогу немайнового характеру, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за вимогу немайнового характеру у розмірі 114,70 гривен. Оскільки позивачем при пред`явлення позову сплачено судовий збір за подання до суду позову за дві немайнові вимоги, суд вважає необхідним стягнути з позивача в дохід держави недоплачену суму судового збору за три вимоги немайнового характеру, в задоволенні яких було відмовлено, розмір якої на час пред`явлення первісного позову 09 грудня 2013 року складає 344,10 гривень (114,7Х3).

Керуючись статтями 3, 4, 10, 258, 259, 264, 265, 268, 272, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , Височанської селищної ради Харківського району Харківської області про визнання недійсними рішення сесії Височанської селищної ради Харківського району Харківської області та державного акту на право власності на земельну ділянку, встановлення межі земельних ділянок та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_3 не пізніше трьох місяців з дня набрання рішенням законної сили перенести частину її паркану, який знаходиться між земельною ділянкою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 та земельною ділянкою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 відповідно до варіанту відновлення межі, визначеного в додатку №7 до висновку судової земельно-технічної експертизи №14572 від 13 березня 2019 року Харківського НДІСЕ імені засл.проф. М.С.Бокаріуса, а саме: на відстань 0,5м паралельно від житлового будинку літ «А-1», що належить ОСОБА_1 , на межі земельної ділянки довжиною 23,0м.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , Височанської селищної ради Харківського району Харківської області про визнання недійсними рішення сесії Височанської селищної ради Харківського району Харківської області, державного акту на право власності на земельну ділянку, встановлення межі земельних ділянок та зобов`язання ОСОБА_3 надати можливість проведення будівельних робіт відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 114,70 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 344,10 гривень в дохід держави.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Харківський районний суд Харківської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання (перебування): АДРЕСА_5 .

Відповідач ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання (перебування): АДРЕСА_3 .

Відповідач Височанська селищна рада Харківського району Харківської області, , місцезнаходження: 62459, Харківська область, Харківський район, сел. Високий, вул. Бульварна, 12.

Повне рішення складено 11 грудня 2020 року.

Суддя Т.В. Бобко