Справа № 206/3611/20
Провадження № 2/206/960/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2020 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря судового засідання Гергіль Ю.І.

представника позивача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення шкоди,-

І. Стислий виклад позиції позивача, представника позивача, заперечення відповідача.

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень зазначив, що12.11.2019 о 20 годині у м. Дніпро водій ОСОБА_1 керуючи автомобілем «ВМW 525», д.н. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Вознюка, при виїзді на нерегульоване перехрестя з вул. Електричною не надав переваги в русі транспортному засобу «Lexus ЕS 250», д.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , який рухався по головній дорозі та скоїв з ним зіткнення. Під час ДТП автомобілі пошкоджено, заподіяні матеріальні збитки ОСОБА_2 . ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення - зазначеної вище дорожньо-транспортної пригоди та притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 124 КУпАП. Автомобіль «Lexus ЕS 250», д.н. НОМЕР_2 внаслідок зазначеної транспортної пригоди отримав технічні пошкодження, через що ОСОБА_2 завдано матеріальної шкоди у розмірі 159696 грн. 60 коп. Автомобіль «Lexus ЕS 250» д.н. НОМЕР_2 було застраховано та позивач отримав від страхової компанії страхову виплату у розмірі 120233 грн 87 коп. ОСОБА_2 має право вимагати стягнення з ОСОБА_1 39462,73 грн. заподіяної матеріальної шкоди - втрату товарної вартості транспортного засобу, оскільки страховик або МТСБУ не відшкодовує, зокрема, шкоду, пов`язану із втратою товарної вартості транспортного засобу. Також, пошкодження транспортного засобу позивача порушило нормальний спосіб життя, позивач не міг користуватися власним автомобілем та вимушений був користуватися громадським транспортом для забезпечення своїх потреб. Крім того, позивач змушений витрачати власний час та гроші на пошук експертів, звернення до адвокатів, суду, пошук організацій, які здійснять відновлюваний ремонт, що зайняло багато часу. Отже, зазначені вище обставини вказують на настання негативних наслідків для позивача, моральні переживання, порушення звичного способу життя позивача, що є моральною шкодою у вигляді душевних страждань у зв`язку з ДТП, що сталася 12.11.2019 о 20 годині у м. Дніпро на вул. Електрична, 3, яку позивач оцінює у розмірі 5000,00 грн. В зв`язку із чим, позивач просив стягнути з відповідача шкоду у розмірі 44462,73 грн., з яких 39462,73 матеріальна шкода та 5000 грн. моральна шкода та покласти на відповідача судові витрати позивача в сумі 4380,80 грн. (а.с. 1-6, 58).

Відповідачем було подано відзив на позовну заяву, згідно змісту якого останній зазначив, що автомобіль «ВМW 525», д.н. НОМЕР_1 був застрахований в тій самій страховій компанії, що й позивач. Згідно полісу № АО/3465850 страхова сума за шкоду, заподіяну майну становить 100000 грн., а згідно договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО/3465850 страхова сума за шкоду, заподіяну майну становить 150000 грн. Це свідчить про те, що страхової суми вистачить на покриття суми позовних вимог, в зв`язку із чим відповідач просив у процесі розгляду справи врахувати вищенаведені данні (а.с. 47-48).

Представником позивача було подано відповідь на відзив на позовну заяву, яку було залишено без розгляду у зв`язку з порушенням строків подання (а.с. 60-63).

Також представник позивача подав до суду письмові пояснення, згідно яких зазначив, що ані страховик повивача, а ні страховик відповідача не зобов`язані виплачувати позивачу шкоду, пов`язану з втратою товарної вартості транспортного засобу. Системний аналіз пункту 32.7 частини першої статті 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», статті 22, абзацу третього пункту 3 частини першої статті 988, статей 1166, 1187, 1194 ЦК України, пунктів 1.6, 8.6, 8.6.1, 8.6.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України рід 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 дає можливість дійти висновків, що власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди, при цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду в загальному порядку.

Представник позивача ОСОБА_3 у судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач у судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову та зазначив, що автомобіль втрачає кожного дня товарну вартість.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

07.08.2020 позивачем подано дану позовну заяву з додатками (а.с. 1-31).

25.08.2020 по даній справі відкрито провадження, призначено підготовче судове засідання на 23.09.2020 (а.с. 37).

11.09.2020 до канцелярії суду від відповідача надійшла заява про видач судової справи для ознайомлення. Того ж дня, з матеріалами справи відповідач ознайомився (а.с. 39).

23.09.2020 на електронну адресу суду надійшла заява позивача про відкладення розгляду справ на іншу дату (а.с. 40-41).

23.09.2020 судом було відкладено підготовче засідання на 08.10.2020 та встановлено строк для подання відзиву до 28.09.2020 (а.с. 42).

25.09.2020 до канцелярії суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву з додатками (а.с. 47-52).

08.10.2020 судом було встановлено строк для подання відповіді на відзив до 13.10.2020 та для підготовки та подання заперечень до 18.10.2020 та відкладено підготовче засідання на 20.10.2020 (а.с. 53-54).

09.10.2020 від позивача надійшла заява про ознайомлення, того ж дня позивач з матеріалами справи ознайомився (а.с. 56).

19.10.2020 засобами електронного зв`язку до суду від представника позивача надійшли заява про уточнення позовних вимог та відповідь на відзив з додатками (а.с. 57-59, 60-74).

20.10.2020 судом було прийнято заяву про уточнення позовних вимог залишено без розгляду відповідь на відзив, закінчено підготовчі дії, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справ по суті на 30.10.2020 (а.с. 79).

20.10.2020 представником позивача було подано до канцелярії суду заява про долучення до матеріалів справи доказів та поновлення строку для подання доказів (а.с. 81).

30.10.2020 до канцелярії суду від представника позивача надійшли письмові пояснення (а.с. 83-85).

30.10.2020 судом було долучено пояснення до матеріалів справи, заслухано вступні слова представника позивача та відповідача та досліджено письмові докази (а.с. 87-88).

30.10.2020 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11.12.2019, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП за обставин, що водій ОСОБА_1 12.11.2019 року о 20:00 год. в м. Дніпро, вул. Електрична, 3, керував транспортним засобом BMW 525, н.з. НОМЕР_1 по вул. Вознюка, при виїзді на нерегульоване перехрестя з вул. Електричною не надав переваги в русі транспортному засобу Lexus ES 250, н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , який рухався по головній дорозі та скоїв з ним зіткнення (а.с. 7-8).

Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, власником автомобіля Lexus ЕS 250, держаний реєстраційний номер НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_3 є позивач ОСОБА_2 (а.с. 9).

Згідно копії висновку № 7109 експертного дослідження автотоварознавця по визначенню вартості матеріального збитку КТЗ від 06.12.2019, вартість матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля Lexus ЕS 250, держаний реєстраційний номер НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_3 , пошкодженого у наслідок ДТП становить 120233,71 грн. без урахування ВТВ та 159696,60 грн. з урахуванням ВТВ (а.с. 10-31).

Згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО 3465850, страхова сума на одного потеріплого становить 100000 грн. за шкоду, заподіяну майну, розмір франшизи становить 2000 грн., забезпечений транспортний засіб: BMW 530I, номерний знак НОМЕР_1 (а.с. 49).

Згідно копії договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО 3465850/ДГО (далі - Договір), страхова сума за Договором становить 150000 грн., франшиза 0 грн., забезпечений транспортний засіб: BMW 530I, номерний знак НОМЕР_1 . Згідно п. 5.5 цього Договору Страховик не відшкодовує шкоду, пов`язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу (а.с. 50).

Згідно копії договору добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» № 590а9к2, страхова сума за Договором становить 1400000,00 грн., забезпечений транспортний засіб Lexus ES 250, номерний знак НОМЕР_2 . Згідно п. 29.4.12 Договору, Страховик не відшкодовує та не включає до розрахунку суми страхового відшкодування втрату товарної вартості ТЗ (а.с. 65-72).

ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із частинами другою, п`ятою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Підставами відшкодування шкоди за цим деліктом є: а) наявність шкоди; б) протиправна дія заподіювача шкоди; в) наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (незалежно від вини).

Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено правило, згідно з яким, при настанні страхового випадку, страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц провадження № 14-176цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц.

Власник транспортного засобу якого (або водія якого для юридичних осіб) визнано винним у дорожньо-транспортній пригоді, в силу положень статей 1187, 1194 ЦК України, зобов`язаний відшкодувати потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, яка підлягає також зменшенню на суму франшизи.

Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду: № 200/13471/16-ц від 11.09.2019 року; № 209/5115/15-ц від 29.08.2019 року; № 369/4994/16 від 14.08.2019 року; № 910/12722/18 від 03.07.2019 року; № 742/3364/17 від 05.06.2019 року; № 757/20309/15-ц від 27.03.2019 року; № 183/3903/16 від 07.03.2019 року; № 902/1142/17 від 27.02.2019 року; № 640/4185/15-ц від 06.02.2019 року; № 243/4692/17 від 14.01.2019 року. Пунктом 32.7 частини першої статті 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що шкоду, пов`язану із втратою товарної вартості транспортного засобу, страховик або МТСБУ не відшкодовує.

Отже, ані страховик позивача, ані страховик відповідача не зобов`язані виплачувати позивачу шкоду, пов`язану з втратою товарної вартості транспортного засобу, тим паче, що це прямо передбачено в договорах.

Правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що зазначені збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Згідно з пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (далі - Методика), вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі - КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Відповідно до пункту 8.3 Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.

Отже, за змістом наведених положень законодавства величина втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків).

Пунктом 1.6 Методики визначено, що величина втрати товарної вартості - це умовна величина зниження ринкової вартості КТЗ, відновленого за нормативними вимогами після пошкодження, порівняну з ринковою вартістю подібного непошкодженого КТЗ.

Пунктом 8.6 Методики передбачено два випадки, коли в разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту виникає фізичний знос, яким характеризується величина втрати товарної вартості: 1) унаслідок передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду; 2) унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих елементів складових частин, захисних властивостей покриттів або застосування для ремонту складових частин, які були в ужитку чи в ремонті.

Показник передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією зі складових показника величини втрати товарної вартості транспортного засобу.

Втрата товарної вартості транспортного засобу розглядається в Методиці як економічне поняття, що охоплює, серед іншого, і втрату товарного (зовнішнього) вигляду.

Ураховуючи зміст викладеного, втрату товарної вартості можна визначити як зменшення вартості транспортного засобу, зумовлене передчасним погіршенням товарного (зовнішнього) вигляду автомобіля та (або) його експлуатаційних якостей унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих деталей, вузлів і агрегатів, з`єднань і захисних властивостей покриттів у зв`язку з ДТП і подальшим ремонтом. Передчасні зміни геометричних параметрів, фізико-хімічних властивостей, конструктивних матеріалів і характеристик інших процесів транспортного засобу, які є наслідком проведення окремих видів ремонтних робіт призводять до погіршення зовнішнього (товарного) вигляду, функціональних та експлуатаційних характеристик і зниження безвідмовності й довговічності транспортного засобу.

Економічна характеристика втрати товарного вигляду дозволяє віднести витрати на його відновлення до реальних збитків.

Відповідно до підпункту 8.6.1 пункту 8.6 Методики величина втрати товарної вартості нараховується у разі потреби проведення ремонтних робіт з відновлення пошкоджених складових частин усіх типів КТЗ.

Тобто, величина втрати товарної вартості нараховується в разі потреби проведення ремонтних робіт, що здійснюються як методами відновлення, так і методами заміни пошкоджених: деталі, складової одиниці чи комплектувального виробу, які відповідають вимогам конструкторської документації усіх типів КТЗ.

Підпунктом 8.6.2 Методики визначено вичерпний перелік випадків, коли величина втрати товарної вартості КТЗ не нараховується, зокрема в разі заміни окремих складників, що не потребують фарбування та не погіршують зовнішній вигляд КТЗ (скло, фари, бампери, декоративні накладки, пневматичні шини, зовнішня і внутрішня фурнітура тощо) (підпункт «е»).

Таким чином, нарахування втрати товарної вартості передбачено, коли провадиться ремонт окремих деталей, вузлів і агрегатів, а також у разі заміни деталей, якщо це впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості транспортного засобу. Втрата товарної вартості не нараховується у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів, що не потребують фарбування, за умови, що це не впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості автомобіля (заміна двигуна на новий, заміна фар, ліхтарів, скла, шин тощо). Якщо ж у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів буде потрібне фарбування, то за умови, що це впливає на зовнішній вигляд транспортного засобу, втрата товарної вартості нараховується.

Системний аналіз пункту 32.7 частини першої статті 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. 22, абз. 3 п. 3 ч. 1 ст. 988, ст. ст. 1166, 1187, 1194 ЦК України, пунктів 1.6, 8.6, 8.6.1, 8.6.2 Методики дає можливість дійти висновків, що власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду в загальному порядку.

Отже, враховуючи вищевикладене, матеріальна шкода - втрата товарної вартості транспортного засобу у сумі 39462,73 грн. повинна бути відшкодована саме особою, яка завдала шкоду, тобто відповідачем, і тому вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 04.12.2019 по справі № 359/2309/17.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо). Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо, при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості і справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Необхідно з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позначених моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду, та з чого він при цьому виходить.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної) прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, саме позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Так, позивач ОСОБА_2 в своїй позовній заяві посилається на те, що пошкодження транспортного засобу позивача порушило нормальний спосіб життя, позивач не міг користуватися власним автомобілем та вимушений був користуватися громадським транспортом для забезпечення своїх потреб та позивач змушений був витрачати власний час та гроші на пошук експертів, звернення до адвокатів, суду, пошук організацій, які здійснять відновлюваний ремонт, що зайняло багато часу, при цьому жодного доказу на підтвердження цього до суду не надав (проїзний квиток, талон та інше).

Виходячи з вищевикладеного, а також враховуючи, що позивачем не надано жодного доказу та не доведено порушення його нормального способу життя та настання інших негативних наслідків, позивач окрім цього жодним чином не обґрунтовує суму моральної шкоди, яку визначено ним у розмірі 5000,00 грн., а також з огляду на те, що витрати, пов`язані з проведенням експертизи та витрати на професійну правничу допомогу відшкодовуються в порядку ст. ст. 137, 139 ЦПК України, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за заподіяну моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. задоволенню не підлягають.

Що стосується доводів відповідача з приводу того, що страхової суми вистачить на покриття суми позовної заяви, то слід зазначити, що ані полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО 3465850, ані договором добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО 3465850/ДГО не передбачено відшкодування втрати товарної вартості автомобіля, а тому доводи відповідача є хибними та не заслуговують на увагу.

До того ж, слід зазначити, що ДТП було за участю автомобіля ВМW 525, однак відповідач надає поліс та договір страхування на автомобіль ВМW 530і.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси юридичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

В свою чергу, практика Європейського суду з прав людини як джерела права, а ЄСПЛ притримується у своїх рішеннях позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту, тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the UnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, рішення ЄСПЛ в справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, рішення ЄСПЛ у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010).

Враховуючи вищевикладене, вислухавши представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, отже суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача витрати, понесені ним, щодо сплати судового збору у розмірі 840,80 грн. та витрат на складання експертного висновку у розмірі 3500,00 грн.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 22, 28, 29, 32 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. ст. 11, 15, 16, 22, 23, 988, 1166, 1167, 1187, 1188, 1194ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76, 81, 82, 134, 137, 141, 258, 264-265 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до ОСОБА_1 (місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) про стягнення шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 39462,73 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 4380,80 грн., які складаються з судового збору у розмірі 840,80 грн. та витрат на складання експертного висновку у розмірі 3500,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 09.11.2020.

Головуючий суддя: К.С. Маштак