Справа № 953/994/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2020 м. Харків

Суддя Київського районного суду м. Харкова Якуша Н.В., ознайомившись із позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

21.01.2020 року до Київського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

22.01.2020 року справа надійшла в провадження судді, про що свідчить запис у контрольному журналі судових справ та інших матеріалів, переданих до розгляду судді.

Ухвалою суду від 22 січня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Зазначену ухвалу суду сторона позивача отримала 30 січня 2020 року, про що свідчить зворотне повідомлення.

Так, Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (статті 55, 124), а статтею 18 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон № 2453-VI) визначено, що суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950, далі - Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини в рішенні від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України» та у рішенні від 30 травня 2013 року» Наталія Михайленко проти України» зазначив, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Тому, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити дотримання позивачем вимог, передбачених ст.ст. 175, 177 ЦПК України.

Так, суддя встанови, що всупереч ч. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року до позовної заяви про розірвання шлюбу не було додано свідоцтво про шлюб, а тому роз`яснив позивачу про необхідність додати до матеріалів справи оригінал свідоцтва про шлюб. При цьому суддя зазначив, що у разі відсутності у позивача оригіналу свідоцтва про шлюб, вона не позбавлена права звернутися до відділу реєстрації актів цивільного стану з заявою про видачу їй дублікату свідоцтва про шлюб.

Суддя також зазначав, що позовна заява була подана з порушенням вимог закону та форми і змісту позову, а саме:

- в порушення ч. 2 ст. 175 ЦПК України в позовній заяві був відсутній підпис позивача.

- в порушення п.2 ч.3 ст. 175 ЦПК України позивачем в позовній заяві не було зазначено її повне місце проживання чи перебування (зазначено лише номер будинку) та повне місце проживання (перебування) відповідача (не зазначено номер квартири, інформація про яку необхідна для отримання інформаційної довідки з реєстру територіальної громади м. Харкова, але лише зазначено номер кімнати);

- в порушення п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України не було надано докази, що підтверджують вказані позивачем обставини по справі, а саме не надано оригіналу свідоцтва про шлюбу.

- в порушення п. 6 ч. 3 ст. 175 ЦПК України не було зазначено та не надано відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.

Крім того, суддя звернув увагу, що згідно ч. 5 ст. 95 ЦПК України учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

В порушення п. 5 ст. 95 ЦПК України позивач не підтвердив відповідність копій письмових доказів оригіналу, які знаходяться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Також, відповідно до положення ч. 1 ст. 177 ЦПК України позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.

З матеріалів позову вбачалось, що позивачем не надано копії всіх документів, що додаються до позовної заяви у відповідності до вимог ч. 1 ст. 177 ЦПК України для відповідача.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 177 ЦПК України, до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Згідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви про розірвання шлюбу, встановлено ставку судового збору у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 840,80 грн.

Відповідно до ч.2 ст.95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Так, суддя встановив, що позивачем до позовної заяви було долучено копію квитанції №0.0..1 від 20.01.2020 року про сплату судового збору у розмірі 840,80 грн. Однак, з огляду на зміст законодавчих вимог, копія квитанції не є документом, що підтверджує сплату судового збору, оскільки таким документом є оригінал квитанції про сплату судового збору, який відсутній у додатках до позовної заяви. Тому позивачу необхідно було долучити до матеріалів справи оригінал квитанції про сплату судового збору.

Крім цього, в порушення п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позивач зазначив в якості адреси відповідача АДРЕСА_1 Харків АДРЕСА_2 , разом з тим, по-перше, згідно відомостей з Рєстру територіальної громади м. Харкова вулиці «Целеногородської» у м. Харкові не існує, подруге, виходячи із положень ЦПК України, позивач повинна була зазначити у своєму позові місце проживання чи перебування відповідача, проте виходячи зі змісту позовної заяви, суддя вбачає, що з січня 2018 року позивачу не відомо місце перебування відповідача, оскільки повідомляє, що ОСОБА_2 покинув територію України та переїхав до Азербайджану.

Відповідно до ч.10 ст. 28 ЦПК України позови до відповідача, який не має в Україні місце проживання чи перебування, можуть пред`являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні.

Згідно довідки, сформованої суддею з Реєстру територіальної громади м. Харкова відомості про місце реєстрацію ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відсутні. Жодних інших відомостей, які б доводили, що останнє відоме зареєстроване місце проживання чи перебування в Україні відповідача територіально відноситься до Київського району м. Харкова, матеріали справи не містять.

У зв`язку з вказаними обставинами, позивач повинна була зазначити у позовній заяві та у примірниках для інших сторін, інформацію щодо місця перебування відповідача, яка є актуальною на час подачі позову або яка б підтверджувала місцезнаходження майна відповідача або його останнє зареєстроване місце проживання чи перебування в Україні.

Крім того, відповідно до ч. 8 ст. 130 ЦПК України особам, які проживають за межами України, судові повістки вручаються в порядку, визначеному міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, в разі відсутності таких у порядку, встановленому ст.502 ЦПК України.

З метою реалізації цих положень, суду була необхідна повна інформація про місце проживання особи за межами території України.

Вказані недоліки у встановлений суддею строк позивач не усунула.

При цьому суд зазначає, що позивачу надавався достатній час для усунення встановлених суддею недоліків навіть за допомогою поштового відправлення.

Відповідно до ч. 3 ст. 185 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позивач у встановлений судом строк не виконає всі перелічені в статтях 175 і 177 Цивільного процесуального кодексу України вимоги, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 175, 177, 185, 258-261, 353 Цивільного процесуального кодексу України, суддя -

П О С Т А Н О В И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - вважати неподаною та повернути позивачеві.

Повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Харківського апеляційного суду через Київський районний суд м. Харкова протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Позивач має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення позивачу даної ухвали суду.

Суддя: