Справа № 348/42/18
Провадження № 22-ц/4808/947/20
Головуючий у 1 інстанції Грещук Р. П.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Надвірнянського районного суду, ухвалене суддею Грещуком Р.П. 6 квітня 2020 року в м. Надвірна у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 21.06.2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено Договір б/н, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Згідно умов Договору відповідач була зобов`язана слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту (п. 2.1.1.5.7 «Умов та правил надання банківських послуг»).

Однак в порушення умов Договору ОСОБА_1 не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами, у зв`язку з чим станом на 25.12.2017 року має заборгованість в розмірі 16172,97 грн., яка складається з 1876,07 грн. - заборгованості за кредитом; 2998,22 грн. - заборгованості за відсотками за користування кредитом; 10290,44 грн. - заборгованості за пенею, а також штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250,00 грн. - штраф (фіксована частина); 758,24 грн. - штраф (процентна складова).

Зважаючи на наведене, просило позов задовольнити та стягнути вищевказану заборгованість.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 6 квітня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 16172,97 грн. заборгованості згідно Кредитного договору б/н від 21.06.2007 року та 1762,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважає його незаконним та необґрунтованим.

На думку апелянта, суд при розгляді справи по суті не взяв до уваги висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 3 липня 2019 року по справі №342/180/17, тим самим змінивши судову практику у аналогічних справах.

Крім того, нею було подано заяву про застосування строків позовної давності, яку також залишено поза увагою судом.

З огляду на наведене просить скасувати рішення Надвірнянського районного суду від 6 квітня 2020 року та постановити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України, ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.06.2007 року ОСОБА_1 підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 9).

Відповідно до Довідки, виданої АТ КБ «ПриватБанк, ОСОБА_1 отримала наступні кредитні картки: № НОМЕР_1 терміном дії - до 05/15, № НОМЕР_2 терміном дії - до 08/15, № НОМЕР_3 терміном дії - до 06/15, № НОМЕР_4 терміном дії до 02/15 та № НОМЕР_5 терміном дії до 12/16 (а.с. 92).

З Виписки за Договором вбачається, що відповідач користувалась кредитними коштами шляхом зняття їх з кредитної карти, здійснювала платежі, а також поповнювала карту (а.с. 88-91).

На обґрунтування позову банком надано також Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 10, 11-25).

Згідно Розрахунку заборгованості за Договором б/н від 21.06.2007 року станом на 25.12.2017 року у ОСОБА_1 наявна заборгованість у розмірі 16172,97 грн., яка складається з 1876,07 грн. заборгованості за тілом кредиту, 2998,22 грн. - заборгованості за відсотками за користування кредитом; 10290,44 грн. - заборгованості за пенею, а також штрафів відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250,00 грн. - штраф (фіксована частина); 758,24 грн. - штраф (процентна складова) (а.с. 5-8).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом і ухиляється надалі від погашення заборгованості, у зв`язку з чим позовні вимоги банку підлягають задоволенню.

Однак, апеляційний суд не може в повній мірі погодитись з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

За змістом статті 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно копії Анкети-заяви ОСОБА_1 від 21.06.2007 року до підпису клієнта зазначено, що нею виявлено бажання оформити на своє ім`я кредитну картку «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» без зазначення бажаного кредитного ліміту та процентної ставки. Передбачено відповідальність за порушення термінів платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, передбачених договором більше ніж на 120 днів, у зв`язку з чим банк буде змушений звернутись до суду, у вигляді сплати штрафу у розмірі 250,00 грн. + 5% від суми позову. У розділі 5 «Банківські послуги», що не містить підпису клієнта, зазначено ліміт - 500,00 грн. та базову процентну ставку за кредитом у розмірі 1,9% в місяць на залишок заборгованості. Не містить копія Анкети-заяви і строку повернення кредиту (користування ним) (а.с. 9).

Банк, пред`являючи позовні вимоги, просив, у тому числі, крім заборгованості за кредитом у розмірі 1876,07 грн., стягнути заборгованість за процентами за користування кредитом, пеню та штрафи.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого Розрахунку кредитної заборгованості за Договором б/н від 21.06.2007 року, посилався на Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (хоча відповідач висловила згоду на оформлення кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду»), Умови та правила надання банківських послуг у Банку, розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/pages/70/ та Тарифи банку (які в матеріалах справи відсутні) як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг у ПриватБанку розуміла відповідач, ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи 21.06.2007 року Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

До правовідносин сторін неможливо застосувати правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим банком.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у Анкеті-заяві засвідченої обопільним підписом сторін домовленості про сплату процентів за користування кредитними коштами та пені, надані банком Умови та правила надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем Кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин, а тому їх застосування судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваних рішень є безпідставним.

В обґрунтування позову позивач також посилався на Тарифи Банку, однак таких, підписаних відповідачем, до позову не додав, та матеріали справи не містять.

Таким чином колегія суддів вважає, що оскільки Умови та правила надання банківських послуг у ПриватБанку та інші, надані позивачем документи, які містяться в матеріалах цієї справи, не містять підпису відповідача та не визнаються нею, тому їх не можна розцінювати як частину Кредитного договору б/н, укладеного між сторонами 21.06.2007 року шляхом підписання Анкети-заяви, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та пені.

Зазначене відповідає і правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19).

Отже, з урахуванням встановлених ЦПК України вимог до належних та допустимих доказів і наданих Банком документів на підтвердження своїх позовних вимог, немає підстав стверджувати, що між позивачем та ОСОБА_1 21.06.2007 року був укладений Кредитний договір на умовах, про які зазначає банк.

Також зазначення 1,9% в місяць на залишок заборгованості в якості базової процентної ставки за кредитом у тексті копії Анкеті-заяви без засвідчення цього підписом клієнта не є належним підтвердженням визначення сторонами істотної умови кредитного договору та взятих на себе відповідачем зобов`язань зі сплати ним винагороди банку за користування кредитними коштами.

Відповідно необґрунтованим є і нарахування позивачем процентів за користування кредитом у доданому до його позовної заяви розрахунку заборгованості станом на 25.12.2017 року із застосуванням ставок у розмірах 22,8% річних, 30,0% річних, 34,80% річних чи 43,20% річних із вимогою про їх стягнення з відповідача.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 травня 2020 року по справі №219/1725/17 (провадження №61-35182св18).

З огляду на вищенаведене вимоги позову щодо стягнення процентів та пені не можуть бути задоволені у зв`язку з їх безпідставністю через відсутність передбаченого обов`язку відповідача з їх сплати позивачу у копії Анкети-заяви від 21.06.2007 року.

Що стосується тіла кредиту та штрафів, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, незважаючи на викладене щодо змісту копії Анкети-заяви, Умов та правил надання банківських послуг у банку, що містяться в матеріалах справи, позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав.

На підставі матеріалів справи та досліджених доказів, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем були отримані від банку кредитні кошти шляхом отримання платіжних карток. Випискою з карткового рахунку ОСОБА_1 підтверджено використання нею кредитного ліміту, зокрема і підвищеного, та існування заборгованості, а згідно з Розрахунком позивача станом на 25.12.2017 року заборгованість відповідача за кредитом складала 1876,07 грн., що у сукупності свідчить про наявність кредитної заборгованості відповідача перед банком за тілом кредиту в розмірі 1876,07 грн., яка підлягає стягненню з відповідача.

Крім того, відповідно до погоджених сторонами в Анкеті-заяві умов кредитування сторони домовилися, що штраф складатиме 250,00 грн. (фіксована складова) +5% від суми позову (процентна складова). Тому висновок суду першої інстанції про підставність вимог про стягнення штрафу, вираженого в процентному відношенні до суми заборгованості є вірним, проте суд не перевірив правильність наведеного позивачем розрахунку у зв`язку з чим апеляційний суд наводить власний розрахунок штрафу, який підлягає до стягнення.

З урахуванням того, що заборгованість по кредиту складає 1876,07 грн., процентна складова штрафу (5% від цієї суми) становить 93,80 грн. (1876,07 * 5%). Відтак, штраф, який підлягає стягненню з відповідача - 250,00 грн. (фіксована складова) та 93,80 грн. (процентна складова)

Зважаючи на наведене, вимоги позивача про стягнення з відповідача 1876,07 грн. заборгованості за тілом кредиту та штрафів: 250,00 грн. (фіксована складова) і 93,80 грн. (процентна складова) є обґрунтованими.

Разом з тим, під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем було подано заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 77-78).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (частина перша статті 258 ЦК України). Зокрема, в силу пункту першого частини другої статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц (провадження №14-96цс18) зроблено висновок, що позовна давність може бути застосована лише стосовно прав або інтересів позивача у випадку, якщо суд при розгляді справи встановить таке порушення. У випадку відсутності порушеного права у позові слід відмовити за безпідставністю.

Враховуючи наведене, позовна давність у даній справі може бути застосована тільки до вимог банку щодо стягнення тіла кредиту та штрафів, оскільки такі є підставними та підлягають стягненню з відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи, укладений між сторонами Кредитний договір від 21.06.2007 року у вигляді Анкети-заяви не містить строку повернення кредиту (користування ним).

З Виписки по рахунку вбачається, що останні платежі по картці було здійснено 26.08.2016 року та 26.09.2016 року (а.с. 91). А з позовом АТ КБ «ПриватБанк» звернулось 05.01.2018 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності щодо стягнення тіла кредиту та з пропуском однорічного строку позовної давності щодо вимоги про стягнення штрафів, у зв`язку з чим в задоволенні позовної вимоги щодо стягнення штрафів слід відмовити.

Наведеного суд першої інстанції не врахував, а тому колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення Надвірнянського районного суду від 6 квітня 2020 року та ухвалення нового про часткове задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк».

В силу пункту другого частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч.ч. 1, 10 зазначеної статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подачу позову в сумі 204,39 грн.

При цьому з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 слід стягнути 2336,41 грн. судового збору за подання апеляційної скарги пропорційно до відхиленої частини позовних вимог.

Враховуючи положення ч. 10 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 різницю між сумою, яку банком слід сплатити на користь ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги, та сумою, яку їй слід сплатити на користь АТ КБ «ПриватБанк» пропорційно до задоволених позовних вимог, у розмірі 2132,02 грн.

Відповідно до частини другої ст. 136 ЦПК України судові витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року було задоволено клопотання апелянта про відстрочення сплати судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 2643,00 грн. до ухвалення апеляційним судом судового рішення, а тому з ОСОБА_1 слід стягнути на користь держави вказану суму судового збору.

Частиною шостою ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Надвірнянського районного суду від 6 квітня 2020 року скасувати, ухвалити нове.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_6 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (, адреса: вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, 01001) 1876 (одну тисячу вісімсот сімдесят шість) грн. 07 коп. заборгованості за кредитним договором.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_6 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь держави 2643 (дві тисячі шістсот сорок три) грн. 00 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (, адреса: вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, 01001) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_6 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) 2132 (дві тисячі сто тридцять дві) грн. 02 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта

Повний текст постанови складено 9 листопада 2020 року.