Постанова

Іменем України

12 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 507/6/17

провадження № 61-36036св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараш А. А., Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» Славкіної Марини Анатоліївни,

третя особа: приватний нотаріус Любашівського нотаріального округу Бобошко Н. Е.

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» Славкіної Марини Анатоліївни на рішення Любашівського районного суду Одеської області в складі судді Гнатюка В. О. від 07 лютого 2017 року та постанову апеляційного суду Одеської області в складі суддів: Кононенко Н. А., Сегеди С. М., Цюри Т. В., від 05 квітня 2018 року,

В С Т А Н О В И В :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ПАТ «ВіЕйБі Банк» (далі - банк), третя особа: приватний нотаріус Любашівського нотаріального округу Бобошко Н. Е., про визнання заборони відчуження нерухомого майна припиненою.

Позов обґрунтовано тим, 13 вересня 2007 року що між її чоловіком ОСОБА_2 та банком був укладений кредитний договір № 314/07 ф-4.

18 вересня 2007 року з відповідачем був укладений іпотечний договір, відповідно до якого вона в забезпечення зобов`язання за вказаним кредитним договором надала іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 08 жовтня 2015 року з неї як з майнового поручителя стягнута сума заборгованості за кредитним договором № 314/07 ф-4 в розмірі 79 473 грн 42 коп. Указана сума боргу повністю була погашена, що підтверджується постановою державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 18 квітня 2016 року.

Посилаючись на те, що відповідач не надає їй довідку (повідомлення) про погашення позики, забезпеченої іпотечним договором, незважаючи на повну сплату боргу, позивач просила суд визнати припиненою заборону відчуження нерухомого майна, а саме квартири, що знаходиться в АДРЕСА_1 , загальною площею 110 кв.м, житловою площею 48,8 кв.м, під літ. «В» - гаража, під літ. «Е»- літньої кухні, під літ. «З» - сарая, під № 1,2,6 - огорожі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 07 лютого 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано припиненою заборону відчуження нерухомого майна, що є предметом іпотечного договору від 18 вересня 2007 року, укладеного між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_1 , а саме квартири, що знаходиться в АДРЕСА_1 , загальною площею 110 кв.м, житловою площею 48,8 кв.м, під літ. «В» - гаража, під літ. «Е»- літньої кухні, під літ. «З» - сарая, під № 1,2,6 - огорожі згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно Любашівського РБТІ від 27 серпня 2007 року.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 18 квітня 2016 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 507/1257/15-ц, виданого 19 жовтня 2015 року Любашівським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» заборгованості в сумі 79 473 грн 42 коп. закінчено у зв`язку із сплатою боргу в повному обсязі.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Одеської області від 05 квітня 2018 року апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» Славкіної Марини Анатоліївни залишено без задоволення. Заочне рішення Любашівського районного суду Одеської області від 07 лютого 2017 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції. Зазначено, що позивач надала докази припинення кредитного зобов`язання шляхом його повного виконання. Відповідно до частини п`ятої статті 3 Закону України «Про іпотеку» (тут і далі - у відповідній редакції) іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору, а в силу статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідач не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2018 року до Верховного Суду, ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» Славкіної М. А., посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, не повно дослідили зібрані у справі докази та дійшли помилкових висновків про задоволення позову. Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 08 жовтня 2015 року ОСОБА_1 виконала у квітні 2016 року шляхом перерахування стягнутої судом суми боргу в розмірі 79 473 грн 42 коп., яка була конвертована у валюту кредиту - долари США. Після відповідної оплати боргу нарахована кредитором сума заборгованості складає станом на 06 червня 2017 року 501,72 доларів США. Тому, заборгованість за кредитним договором є непогашеною.

Інших доводів касаційна скарга не містить.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 13 вересня 2007 року між ОСОБА_2 та банком був укладений кредитний договір № 314/07 ф-4.

18 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , було укладено іпотечний договір, відповідно до якого в забезпечення зобов`язання за вказаним кредитним договором банку надано в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_1 , загальною площею110 кв.м, житловою площею 48,8 кв.м, а також під літ. «В» - гараж, під літ. «Е»- літня кухня , під літ. «З» - сарай , під № 1,2,6 - огорожа.

Згідно рішення Любашівського районного суду Одеської області від 08 жовтня 2015 р. (справа № 507/1257/15-ц) з ОСОБА_1 як з поручителя боржника стягнута вся сума заборгованості за кредитним договором № 314/07 ф-4, а саме 79 473 грн 42 коп.

Згідно постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 18 квітня 2016 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 507/1257/15-ц, виданого 19 жовтня 2015 року Любашівським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» заборгованості в сумі 79 473 грн 42 коп. закінчено у зв`язку із сплатою боргу в повному обсязі.

Судом апеляційної інстанції установлено, що відповідач не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги. Зокрема, кредитор не довів існування спірної непогашеної кредитної заборгованості.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що доводи касаційної скарги не спростовують висновків, викладених в оскаржуваних судових рішеннях.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитне зобов`язання у передбачені договором строку боржником не виконувалось.

Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 08 жовтня 2015 року в справі № 507/1257/15-ц, яке набрало законної сили, з ОСОБА_1 як з поручителя боржника стягнута вся сума заборгованості за кредитним договором № 314/07 ф-4, а саме 79 473 грн 42 коп.

Судами установлено, що ОСОБА_1 сплатила кредитору визначену судовим рішенням суму боргу, у зв`язку із чим на підставі постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 18 квітня 2016 року виконавче провадження з примусового виконання указаного судового рішення закінчено у зв`язку із сплатою боргу в повному обсязі.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про іпотеку» основне зобов`язання - зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою

Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно з абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (частина третя статті 17 Закону України «Про іпотеку»).

З огляду на викладене, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши факт належного виконання ОСОБА_1 основного зобов`язання за кредитним договором, дійшов правильного висновку про настання у зв`язку з цим таких юридичних наслідків як припинення правовідносин іпотеки за іпотечним договором від 18 вересня 2007 року.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року в справі № 456/3745/16-ц (провадження № 61-28485св18), у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2020 року в справі № 569/613/19 (провадження № 61-18981св19) та інших.

Доводи касаційної скарги щодо необґрунтованості оскаржених рішень спростовуються змістом судового рішення, яким визначено та стягнуто з ОСОБА_1 остаточну суму заборгованості за спірним кредитом, постановою державного виконавця про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із сплатою боргу в повному обсязі, іншими матеріалами справи та обґрунтованими висновками судів першої та апеляційної інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Висновки судів відповідачем не спростовано, а доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування оскаржених рішень.

Вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно вимог ЦПК України, як в редакції станом на момент розгляду справи судом першої інстанцій, так і у чинній редакції, учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, задоволення підставних позовних вимог, у зв`язку із недоведеністю заперечень проти позову.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди із судовими рішеннями, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Рішення судів містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 401, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» Славкіної Марини Анатоліївни залишити без задоволення.

Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 07 лютого 2017 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 05 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. А. Калараш

В. М. Сімоненко