Провадження № 2/161/48/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2020 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі:

головуючого - судді Присяжнюк Л.М.,

з участю секретаря - Петрової В.О.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про виділення в натурі частки із спільної часткової власності та визначення порядку користування земельною ділянкою та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

04 вересня 2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 (далі - відповідач, ОСОБА_4 , а разом - сторони) про виділення в натурі частки із спільної часткової власності та визначення порядку користування земельною ділянкою.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони у справі є співвласниками житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 . Позивачу належить 41/100 цього будинку, а відповідачу 59/100.

Земельна ділянка під будинком перебуває на праві постійного користування.

Позивач зазначає, що вона бажає виділити свою частку з будинку в окремий об`єкт нерухомості, для чого нею до звернення до суду була замовлена відповідна судова експертиза.

Крім того, позивач бажає встановити порядок використання земельної ділянки під будинком відповідно до частки кожного співвласника в будинку.

Оскільки в досудовому порядку вирішити питання про виділ частки не вдалося, зокрема у зв`язку з незгодою відповідача на це, позивач, з посиланням на приписи ст.ст. 356, 358, 364 ЦК України, ст.120 ЗК України, просить суд:

1) виділити позивачу із спільної часткової власності, в натурі 41/100 частки в житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , як окремий та цілий об`єкт нерухомого майна, який складається з: коридору (2-1), кімнати (2-2), кімнати (2-3), кухні (2-4), припинивши право спільної часткової власності та визнавши за позивачем право приватної власності на вказане майно;

2) встановити право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 відповідно до додатку №3 (варіант №2) висновку експертизи №8316-8317 від 31 липня 2019 року, а саме: виділити в користування позивачу, як власнику 41/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 , частину земельної ділянки площею 250,0 кв.м. в межах 1-2-3-4-5-6-7-8-9-10-11-12-13-14-1 (на схемі розподілу позначена зеленим кольором).

Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечив просив відмовити в його задоволенні.

Крім того, 18 жовтня 2019 року відповідач пред`явила зустрічний позов до позивача, в якому просить встановити порядок користування земельною ділянкою, а саме: 83/100 виділити в користування ОСОБА_4 та 17/100 виділити в користування ОСОБА_1 .

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_4 зазначає, що земельну ділянку слід розподілити виходячи з часток співвласників у будинку, які були наявні під час отримання ділянки у користування. Подальший перерозподіл часток у спірному будинку відповідач не вважає підставою для встановлення нового порядку користування земельною ділянкою.

Ухвалою суду 23 жовтня 2019 року зустрічний позов прийнятий до спільного розгляду з первісним.

Представник відповідача в судовому засіданні зустрічний позов підтримав та просив суд його задовольнити.

Позивач та її представник у судовому засіданні зустрічний позов заперечили, просили відмовити в його задоволенні.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що в задоволенні первісного та зустрічного позовів слід відмовити, з таких підстав.

Судом встановлено, що сторони в справі є співвласниками житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачу належить 41/100 цього будинку, а відповідачу 59/100 (а.с.8, 9, 64).

Земельна ділянка для обслуговування цього будинку у власності сторін не перебуває, а була закріплена на праві постійного користування рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради депутатів трудящих від 17 жовтня 1958 року (а.с.66).

Крім того, на підставі рішення Луцького міського народного суду Волинської області від 21 жовтня 1988 року визнано за ОСОБА_5 право користування земельною ділянкою в розмірі 83/100 частини житлового будинку, що становить 415 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 згідно запропонованої схеми Луцькоміськвиконкому. Разом із тим за ОСОБА_6 визнано право користування земельною ділянкою в розмірі 17/100 частин житлового будинку, що становить 85 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 згідно запропонованої схеми Луцького міськвиконкому (а.с.74-76).

Зі змісту пояснень сторін слідує, що позивач бажає переглянути встановлений порядок користування земельною ділянкою, оскільки її частка у житловому будинку збільшилася та становить 41/100, а не 17/100, як було при постановленні рішення Луцького міського народного суду Волинської області від 21 жовтня 1988 року.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

В першу чергу суд вважає за необхідне надати оцінку первісним позовним вимогам про виділ частки в житловому будинку в натурі.

Частинами першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Статтею 183 ЦК України передбачено, що подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення.

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

З аналізу вищенаведених положень цивільного законодавства слідує, що співвласник має право на виділ своєї частки із житлового будинку, якщо такий виділ є технічно можливим та не призведе до втрати основної функції цього нерухомого майна - житла.

Поділ майна у разі втрати ним його цільного призначення - неможливий.

Отже, для встановлення технічної можливості поділу житлового будинку в натурі, необхідні спеціальні знання у будівельній сфері.

Оскільки для з`ясування обставин технічної можливості поділу спірного будинку, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, для правильного вирішення цієї справи необхідний відповідний висновок судового експерта, як це передбачено п.1 ч.1 ст.103 ЦПК України.

Під час звернення до суду позивач надав уже виготовлений, на власне замовлення, висновок судової будівельно-технічної експертизи судового експерта Волинського відділення Львівського НДІСЕ МЮ України Трунової Н.Д. від 31 липня 2019 року №8316-8317.

Оцінюючи даний висновок, суд виходить з того, що відповідно до ч.5 ст.106 ЦПК України, у висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Всупереч вищенаведеному, у наданому позивачем висновку не вказано, що він підготовлений для подання до суду.

Крім того, не дивлячись на те, що згідно вступної частини висновку експерту було задано питання: «Чи є технічна можливість поділу житлового будинку?» (а.с.12), експерт у заключній частині свого висновку відповіді на це запитання не надає, а відразу пропонує варіанти поділу будинку (а.с.19).

До того ж, в тексті дослідницької частини висновку, хоча і стверджується про необхідність визначити технічну можливість поділу будинку (а.с.14 зворот), однак ніде відповіді на це запитання не надається, так само, як і не описується, які дослідження проведені експертом для встановлення технічної можливості поділу.

У зв`язку з вищевикладеним суд дійшов висновку, що наданий позивачем висновок судової будівельно-технічної експертизи судового експерта Волинського відділення Львівського НДІСЕ МЮ України Трунової Н. Д. від 31 липня 2019 року №8316-8317 не є належним та допустимим доказом того, що є технічна можливість поділити спірний будинок.

Крім того, суд звертає увагу, що запропоновані експертом варіанти поділу будинку передбачають відступ від ідеальної частки відповідача в спірному будинку з виплатою йому відповідної грошової компенсації.

Суд зауважує, що таке відступлення фактично передбачає припинення права відповідача на певну частину його частки в спільному майні, а отже до цих правовідносин мають застосуватися правила частини другої статті 365 ЦК України, яка передбачає, що суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Будь-яких грошових коштів в якості компенсації відповідачу за відступ від його ідеальної частки у майні, на депозитний рахунок суду позивач не вніс, а у позовних вимогах він взагалі не ставить питання про присудження цих сум відповідачу.

Клопотання про оголошення перерви, для внесення грошових коштів на депозитний рахунок суду було заявлено представником позивача на стадії судового розгляду, перед судовими дебатами, хоча мало бути заявлене в підготовчому судовому засіданні, а тому в його задоволенні було відмовлено.

Суд також звертає увагу на те, що у висновку судового експерта помилково для обрахування розміру грошової компенсації взята за основу не ринкова вартість спірного житлового будинку, а його інвентарна (балансова) вартість.

Слід зазначити, що інвентарна (балансова) вартість житлового будинку не відображає справжньої вартості цього нерухомого майна, а її використання призведене до порушення права відповідача на справедливу грошову компенсацію за відступ від його ідеальної частки в будинку.

До того ж, визначення ринкової вартості нерухомого майна відноситься до завдань оціночно-будівельної, а не будівельно-технічної експертизи, що передбачено у пункті 5 розділу ІІ Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, які затверджені наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5 (далі - Рекомендації №53/5).

В даному випадку оціночно-будівельна експертиза спірного будинку не виконувалася.

Крім того, позивачем не наданий звіт про оцінку спірного майна, який міг би підтверджувати його ринкову вартість, виконаний в порядку Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», для того, щоб суд мав можливість самостійно обчислити вартість грошової компенсації за відступ від ідеальної частки відповідача в будинку.

Підсумовуючи все вищевикладене, оскільки наданий висновок експерта, всупереч вимогам ч.5 ст.106 ЦПК України, не підготовлений для подання до суду, в ньому чітко не дана відповідь на питання про технічну можливість виділу частки позивача з будинку, а також помилково взята за основу інвентарна, а не ринкова вартість будинку, для обчислення грошової компенсації відповідачу, враховуючи, що суму такої компенсації позивач на депозитний рахунок суду не вніс, у задоволенні первісних позовних вимог про виділ в натурі частки із спільної часткової власності слід відмовити.

Що стосується первісних позовних вимог про встановлення порядку користування спірною земельною ділянкою, слід зазначити таке.

Суд наголошує на тому, що для з`ясування обставин технічної можливості встановити порядок користування земельної ділянки, відповідно до часток сторін у житловому будинку, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, тобто відповідний висновок судової експертизи.

Знову ж таки, всупереч положенням ч.5 ст.106 ЦПК України, у наданому позивачем висновку не вказано, що він підготовлений для подання до суду.

Крім того, визначення можливості розподілу (порядку користування) земельними ділянками, розробка варіантів їх розподілу (порядку користування) відноситься до завдань саме земельно-технічної, а не будівельно-технічної експертизи, що прямо зазначено у пункті 6 розділу ІІ Рекомендацій №53/5.

Земельно-технічна експертиза у даному випадку не проводилася.

До того, ж при виконанні земельно-технічної експертизи та встановлення порядку користування земельною ділянкою необхідним є врахування варіантів виділу частки позивача у спірному будинку, зокрема необхідно враховувати, з якої сторони виділеної частини будинку буде знаходиться вхід до нього, яка буде його конфігурація тощо.

Все це можливо з`ясувати лише при виконанні комплексної судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної та земельно-технічної експертизи, яка б дала змогу встановити технічну можливість поділу будинку, визначити варіанти виділу частки позивача з будинку та встановлення порядку користування земельної ділянкою, а також правильно визначити розмір грошової компенсації відповідачу у разі відступу від його ідеальної частки. Оскільки цього зроблено не було, а позивач та його представник, навпаки, у судовому засіданні наполягали на належності виконаної експертизи та клопотання про призначення нової судової експертизи не заявляли, суд дійшов висновку, що у задоволенні первісних позовних вимог про встановлення порядку користування земельної ділянкою слід відмовити.

Що стосується зустрічної позовної вимоги про встановлення порядку користування земельною ділянкою виходячи із часток сторін 17/100 та 83/100, суд зазначає наступне.

Як слідує з матеріалів справи, рішенням Луцького міського народного суду Волинської області від 21 жовтня 1988 року визнано за ОСОБА_5 право користування земельною ділянкою в розмірі 83/100 частини житлового будинку, що становить 415 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 згідно запропонованої схеми Луцькоміськвиконкому.

Визнано за ОСОБА_6 право користування земельною ділянкою в розмірі 17/100 частин житлового будинку, що становить 85 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 згідно запропонованої схеми Луцького міськвиконкому (а.с.74-76).

Вказане рішення суду залишається обов`язковим для співвласників житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , які є спадкоємцями колишніх його власників, до встановлення нового порядку користування земельною ділянкою у судовому порядку, чи у добровільному порядку між сторонами.

Зустрічні позовні вимоги фактично спрямовані на підтвердження вже встановленого судом порядку користування земельною ділянкою, а тому не можуть бути задоволеними, оскільки спрямовані на захист права та законного інтересу, який вже захищений судом, а тому в задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

У зв`язку з відмовою у задоволенні первісного позову, всі судові витрати здійснені позивачем залишаються за ним. Аналогічно, у зв`язку з відмовою у задоволенні зустрічного позову, всі судові витрати відповідача залишаються за ним.

Керуючись ст. 265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В первісному позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про виділення в натурі частки із спільної часткової власності та визначення порядку користування земельною ділянкою - відмовити.

В зустрічному позові ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування земельною ділянкою - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 17 лютого 2020 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Л.М.Присяжнюк