Справа № 369/9600/20
Провадження № 2-о/369/200/20
РІШЕННЯ

Іменем України

28.12.2020 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючої судді - Дубас Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Мазурик Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, -

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2020 року заявник ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису, в якій просила видати обмежувальний припис відносно своєї сестри ОСОБА_2 , а саме: визнати винною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 у вчиненні правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та застосувати до неї адміністративне стягнення у виді штрафу, винести кривднику ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , терміновий заборонний припис та зобов`язати усунути перешкоди у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, а саме: щодо садового будинку АДРЕСА_2 , зобов`язати внести зміни до декларації будинку, заборонити особисто і через третіх осіб в будь-який спосіб контактувати та вести телефонні переговори з нею, переслідувати її, розповсюджувати неправду за місцем її роботи та стягнути судовий збір.

Заявниця мотивує свої вимоги тим, що ОСОБА_2 , останнім часом за місцем свого перебування у садовому будинку АДРЕСА_2 , систематично в стані неадекватної поведінки вчиняє домашнє насильство, а саме: діяння психологічного та економічного насильства, що виражається у наступному: економічне насильство замінила вхідні замки та позбавила тим самим її можливості користуватися спільним садовим будинком по АДРЕСА_2 , на який заявниця має законне право як співвласник. Також тим самим ОСОБА_2 позбавила оздоровлення та проживання у вказаному заміському садовому будинку важко хворого сина ОСОБА_1 - інваліда з дитинства 2-ї групи з кардіологічного захворювання.

Психологічне насильство словесні образи, нецензурна лайка, приниження заявниці, залякування, контроль у пересуванні із посиланням на те, що вона нібито єдиний власник зазначеного вище будинку. Кривдник ОСОБА_2 поводить себе неадекватно, телефонує їй з різних номерів телефону з погрозами відмовитись від майна, внаслідок чого вона декілька разів викликала поліцію.

На її неодноразові зауваження та прохання ОСОБА_2 не реагує та розмістила у вказаному будинку невідому особу жіночої статі, яка поводить себе агресивно та перешкоджає її з сином у доступі до будинку.

Таким чином, заявниця вважає себе особою, яка зазнала домашнього насильства, тому на підставі вищевказаного просила суд заяву задовольнити.

У серпні 2020 року заінтересована особа ОСОБА_2 до суду направила письмовий відзив заперечення на заяву про видачу обмежувального припису, який обґрунтований тим, що у 1994 році померла їхня мати, ОСОБА_3 .Ще при житті їхньої матері завдяки складному характеру її рідної сестри у неї склались напружені стосунки і з матір`ю і, особливо, з батьком.Після смерті матері її сестра ініціювала судовий процес про відстоювання спадкових інтересів після смерті їхньої матері, у якому відповідачами у справі була вона з батьком, ОСОБА_4 .

Відповідно до рішення Харківського (на даний час Дарницького) районного суду міста Києва від 15.07.1996 року за ОСОБА_1 було визнано право власності на 1/6 частину в квартирі АДРЕСА_3 і право власності на 1/6 частину дачі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом.

Це рішення в подальшому набрало законної сили в частині визнання права на спадкове майно в зазначених долях.

23 березня 1998 року Харківським районним судом м. Києва винесена ухвала, відповідно до якої було затверджена мирова угода між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , згідно з якою ОСОБА_4 в рахунок відшкодування 1/6 частини квартири АДРЕСА_3 та 1/6 частини дачної ділянки, розташованої в АДРЕСА_4 ( АДРЕСА_5 , належних ОСОБА_1 на праві особистої власності, зобов`язується сплатити ОСОБА_1 9500 дол.США по курсу НБУ на протязі 6 місяців (в порядку спадкування) або купує їй квартиру готельного типу в м. Києві на її ім`я.

28 липня 1998 року приватний нотаріус Бурлаченко С.Б. завірив підпис ОСОБА_1 під текстом заяви, якою вона визнає, що на підставі мирової угоди між нею та ОСОБА_4 , затвердженої Харківським районним судом м. Києва від 23 березня 1998 року, ОСОБА_4 в рахунок відшкодування 1/6 частини квартири АДРЕСА_3 та 1/6 частини садової ділянки АДРЕСА_4 (СТ «Арсеналець-5»), належних їй на праві приватної власності, передав їй суму 19 570 грн., що є еквівалентом 9500 дол. США.

Тому на підставі вищевказаного просила суд заяву ОСОБА_1 залишити без задоволення.

У судові засідання призначені на 20.08. 2020 року, 05.11. 2020 року, 03.12. 2020 року заявниця не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Заявниця 03 грудня 2020 року звернулася у черговий раз до суду із клопотанням про відкладення розгляду справи, у зв`язку з запровадженням у Києво-Святошинському районному суді Київської області карантинних заходів.

Заінтересована особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, у своєму відзиві на заяву просила суд відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_1 .

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суддя акцентує увагу заявника на тому, що право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975, «Де Жуффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992. Відтак в кожному випадку позивач при зверненні до суду із позовом повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України,в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому, сама сторонам розпоряджається своїми правами на власний розсуд.

Як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, позивач, як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Суд, при цьому враховує, що Європейський суд з прав людини у своїй практиці широко тлумачить дане питання, основним у якому є доступ до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

В той же час, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання.

Суд враховує, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України №392 від 20.05.2020 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" у чинній редакції, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 з 12.03.2020 по 31.07.2020 (в редакції останніх змін) на всій території України встановлено карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.05.2020 №343 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та відповідно до підпункту 8 пункту 2 постанови дозволена діяльність адвокатів, нотаріусів, аудиторів та психологів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 №392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів" запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови, на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією (у тому числі у м. Миколаєві). Зокрема, дозволено: з 22.05.2020 регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньообласному та міжнародному сполученні; з 25.05.2020 перевезення пасажирів метрополітенами.

Наведене свідчить про усунення перешкод у реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав.

Суд, дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, прийшов до наступного висновку.

Статтею 350-2 ЦПК України передбачено, що заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплює одну з фундаментальних цінностей демократичного суспільства. Вона категорично забороняє без будь-яких винятків катування, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження та покарання без огляду на обставини чи поведінку потерпілого, що висвітлюється у рішенні ЄСПЛ «A.V. v. Ukraine», n. 68177, «Enea v. Italy» [GC], n. 55182, «Idalov v. Russia» [GC], 91183.

Практика Європейського суду з прав людини у рішенні «Ireland v. the UK», наголошує на тому, що таке, що принижує гідність, поводження або покарання передбачає знущання, які мають викликати у жертви почуття страху, страждання і почуття власної неповноцінності, а також принизити її гідність.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ висловленої у рішеннях «Kudla v Poland» [GC], n. 92237, «Козинець проти України», n. 52, «Лабіта проти Італії», n. 120, «Чембер проти Росії», n. 49244, поводження є «нелюдським», якщо, крім іншого, воно було умисним, застосовувалось впродовж кількох годин поспіль і призводило або до справжніх тілесних ушкоджень, або до гострих фізичних чи душевних страждань.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує існування у внутрішньому праві засобів, які надають можливість скористатися правами і свободами, закріпленими в Конвенції, незалежно від того, як вони подані в національній правовій системі. Це положення вимагає, щоб відповідний внутрішній орган вивчив зміст скарги, яка базується на Конвенції, та забезпечив необхідне виправлення порушеного права. Рішення Європейського суду з прав людини «Chahal v. the UK», n. 145.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Відповідно до ст.24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Пунктами 6, 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 26 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

За п.9 ч.1 ст.1 цього ж Закону оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Відповідно до пунктів 3, 14, 17 частини 1статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Важливим є те, що виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя. (див. пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»).

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Такий висновок зробив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року по справі № 756/2072/18 (ЄДРСРУ № 78267811), у постанові від 04.12.2019 по справі № 607/10122/19.

При розгляді справи судом встановлено, що заявниця ОСОБА_1 є рідною сестрою ОСОБА_2 .

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Києво-Святошинського ВП ГУ НП у Київській області з заявою про вчинення домашнього насильства відносно її сестри ОСОБА_2 , у якій просила скласти протокол про адміністративне правопорушення та притягнути до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП та винести кривднику ОСОБА_2 терміновий заборонний припис, відповідно до якого зобов`язати надати їй доступ до заміського садового будинку та внести зміни до декларації будинку.

При розгляді справи судом встановлено, що між заявником та зацікавленою особою ОСОБА_2 склалися неприязні відносини, які виникли з різних сімейних питань, в тому числі сторони не можуть дійти згоди щодо користування садовим будинком, який розташований в АДРЕСА_2 . Посилання, що саме ОСОБА_1 порушувала права ОСОБА_2 , замінила вхідні замки у дверях садового будинку за АДРЕСА_2 , та ображала нецензурними словами заявницю, не підтверджено при розгляді справи.

Подання ОСОБА_1 заяви до поліції не можуть підтверджувати даних обставин, а лише підтверджують суб`єктивне сприйняття заявником певних подій. Крім того, заява до поліції щодо неправомірних дій ОСОБА_2 не може автоматично ототожнюватись або з намаганням спаплюжити заявника або винних дій заявника. Дані звернення є лише наслідком спору між сестрами, щодо садового будинку.

Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами.

Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Саме на заявника процесуальний закон покладає обов`язок довести факт завдання насильства та надати підтверджуючі докази.

На підтвердження своїх доводів заявник надав суду: копію заяви до Києво-Святошинського ВП ГУ НП у Київській області від 20 липня 2020 року про вчинення домашнього насильства ОСОБА_2 .

Суд не приймає доводи заяви щодо наявності доказів, які підтверджують беззаперечну вину ОСОБА_2 як кривдника, та здійснення останньою щодо заявника економічного чи психологічного насильства, оскільки звернення ОСОБА_1 із заявами до органів поліції, внесення даних заяв до Єдиного реєстру досудових розслідувань, не підтверджує факт домашнього насильства над заявником, оскільки в діях ОСОБА_2 не встановлено факту застосування домашнього насильства у визначених Законом формах щодо ОСОБА_1 .

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, серед іншого, належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (п. 6 ч. 1 ст. 1 даного Закону).

Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців (ч. 4 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

При розгляді справи судом встановлено, що між заявником та її рідною сестрою ОСОБА_2 склалися неприязні відносини, які виникли з різних сімейних питань, в тому числі сторони не можуть дійти згоди, щодо користування садовим будинком, який розташований в АДРЕСА_2 . Посилання, що саме ОСОБА_1 порушувала права ОСОБА_2 , замінила вхідні замки у дверях садового будинку за АДРЕСА_2 та ображала нецензурними словами заявницю не підтверджено при розгляді справи. Подання ОСОБА_1 заяв до поліції не можуть підтверджувати даних обставин, а лише підтверджують суб`єктивне сприйняття заявником певних подій. Крім того, заява до поліції щодо неправомірних дій ОСОБА_2 не може автоматично ототожнюватись або з намаганням спаплюжити заявника або винних дій заявника. Дані звернення є лише наслідком спору між сестрами щодо садового будинку.

Частиною 3 статті 26 цього Закону передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Оцінкою ризиків вважається оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону).

Відповідно до роз`яснень, наведених в пунктах 10, 11постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (стаття 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.

Таким чином, відсутні підтвердження того, що саме заінтересована особа є беззаперечним кривдником.

Не знайшли свого підтвердження і ризики, які можуть настати у разі незастосування відносно заінтересованої особи обмежувального припису.

Таким чином, враховуючи, що суду не надано належних, достатніх та переконливих доказів для оцінки ризиків вчинення насильства заінтересованою особою відносно заявника, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, суд приходить до висновку про відсутність підстав для видачі обмежувального припису.

Керуючись ст.ст. 76-81, 95, 229, 258, 259, 263-265, 268, 315-319, 354, 355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В. Дубас