Дата документу 12.02.2020 Справа № 334/8337/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/8337/18 Головуючий у 1-й інстанції: Козлова Н.Ю.
Провадження №22-ц/807/338/20 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького нотаріального округу Морозова В.М. про визнання недійсним договору дарування,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького нотаріального округу Морозова В.М. про визнання недійсним договору дарування.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що у 2003 році між ним та відповідачем було укладено, як він думав, договір довічного утримання. Однак після підписання документів у нотаріуса, відповідач жодної матеріальної допомоги йому не надавав, не опікувався ним. Враховуючи це, позивач вирішив звернутися до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання, однак в серпні 2018 року з реєстру прав власності на нерухоме майно йому стало відомо, що 18.04.2003 року між ним та відповідачем було укладено договір дарування. Підписуючи договір дарування житлового будинку позивач неправильно розумів його зміст та помилився щодо його правових наслідків. На час укладення договору позивачу було 76 років, він стражав на багато захворювань, в тому числі і на органи зору. На час підписання договору позивач був впевнений, що він підписує договір довічного утримання.

Із урахуванням зазначеного позивач просив суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 18.04.2003 року між ним та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М., реєстровий № 942.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01.10.2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького нотаріального округу Морозова В.М. про визнання недійсним договору дарування відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, вважаючи його таким, що прийняте з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції проігнорував посилання позивач на те, що укладаючи оспорюваний договір дарування він діяв під впливом помилки відносно правової природи угоди, прав та обов`язків сторін, оскільки ніколи не збирався відчужувати та передавати будинок у власність відповідачу, в якому проживає та іншого житла не має. Зважаючи на похилий вік, вважав, що укладає договір довічного утримання. Після підписання договору фактично будинок він не передав та продовжував там проживати.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. У зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з досліджених і оцінених судом доказів та обставин справи не вбачається, що ОСОБА_1 , укладаючи 18 квітня 2003 року договір дарування помилився щодо обставин, які мають істотне значення, у зв`язку з чим прийшов до переконання, що на момент укладення вказаного договору усі його істотні умови було передбачено, з`ясовано та перевірено вільну волю дарувальника, який погодився зі всіма істотними умовами договору, укладений договір дарування житлового будинку був добровільно підписаний сторонами, що свідчить про їхнє вільне волевиявлення на укладення договору дарування, їм було роз`яснено усі наслідки підписання такого договору. Будь яких достовірних доказів того, що при укладанні договору дарування позивач помилився або його було введено в оману в ході судового розгляду не встановлено.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 є батьком відповідача ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 17.02.1953 р ( а.с. 26).

Навесні 2003 року ОСОБА_1 з власної ініціативи запропонував сину ОСОБА_2 укласти договір дарування, за яким він мав намір подарувати останньому будинок АДРЕСА_1 .

Станом на 2003 рік у вищевказаному житловому будинку мешкали ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - дружина ОСОБА_1 , при цьому право власності на житловий будинок було оформлено за ОСОБА_1

У 2003 році батьки виявили бажання передати належне їм майно свому сину ОСОБА_2 , в тому числі по причині того, що вони мали напружені відносини з їхнім сином та молодшим братом відповідача ОСОБА_4 .

ОСОБА_3 07.03.2003 р. оформила заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М., зареєстровано в реєстрі за № 496, за яким вона заповідала все належне їй майно ОСОБА_2

18 квітня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , який було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою Вікторією Миколаївною ( а.с. 28).

Після укладення договору дарування ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 всі документи на будинок та ключі від будинку.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно вбачається, що право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_2 14.05.2003 року на підставі договору дарування від 18 квітня 2003 року в Орендному підприємстві Запорізьке міжміське бюро технвчної інвентаризації про що зроблено запис № 2086 в книзі 16 ( а.с. 29).

Протягом 15 років відповідач ОСОБА_2 власноруч здійснював ремонтні і поточні роботи в належному йому домоволодінні - встановлював паркан та бетонував тротуар у дворі будинку, ремонтував покрівлю та димар, штукатурив стіни та замазував тріщини у стінах будинку, утеплював веранду, прибудинкову земельну ділянку використовував для вирощування овочів.

Всі ці обставини, які були встановлені в суді першої інстанції та не заперечувалися сторонами у справі свідчать про те, що ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 безоплатно у власність житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , а останній прийняв його.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частиною п`ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною першою, п`ятою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Як уже було зазначено вище, спірний договір дарування житлового будинку було укладено 18 квітня 2003 року, коли позивачу було 76 років та останній не потребував стороннього догляду, оскільки матеріали справи таких доказів не містять.

Навпаки, та обставина, що позивач на час підписання договору дарування мав хороший стан здоров`я та не потребував стороннього догляду свідчить та обставина, що після укладення спірного договору дарування пройшло більше ніж 15 років, а позивач будучи у 92-річному віці самостійно пересувається і обслуговує себе.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що наявні у позивача станом на 2003 рік захворювання не могли завдати йому усвідомлювати наслідки укладеного ним правочину.

У позовній заяві позивач зазначає, що на момент укладення договору дарування він страждав на захворювання органів зору.

В матеріалах справи міститьсяч довідка лікаря № 2084/01-06 від 29.10.2018 року з якої вбачається, що позивач оглядався лікарем 12.11.2003 року, 21.07.2004 року, 06.08.2004 року, 13.12.2004 року, діагноз: початкова катаракта, 25.10.2007 року оперативне лікування в віділенні мікрохірургії ока « ЗМБКЛ № 9» ( а.с. 11).

Тобто, з даної довідки вбачається, що ОСОБА_1 оглядався лікарем- офтальмоголом та йому було встановлено діагноз початкова катаракта після укладення договору дарування від 18.04.2003 року, оператвне лікування даного захворювання проводилось через 4 роки після вчинення оспорюваного правочину.

Недієздатним у судовому порядку позивач не визнавався, будь-яких психічних захворювань, які могли б вплинути на можливість усвідомлення ним наслідків своїх дій, він не мав. Хвороби, на які містяться посилання в апеляційній скарзі - « Церебобральний атеросклероз, Ішемічна хвороба серця, як вбачається з листа від 29.10.2018 року № 2084/01-06, виникла у ОСОБА_1 у 1988 році та 1997 році, тобто за 15 та за 6 років до укладення оспорюваного правочину.

Будь- яких доказів про незадовільний стан здоров`я ОСОБА_1 саме у квітні 2003 року, який би міг вплинути на його волевиявлення, матеріали справи не містять.

Крім того, судом було встановлено, що на час укладення спірного договору позивач ОСОБА_1 проживав разом зі своєю дружиною ОСОБА_3 , яка померла в 2013 році, тобто через 10 років після укладенння договору дарування.

Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що остання мала поганий стан здоров`я та потребувала сторонньої допомоги.

Тобто, зазначені обставини свідчать про те, що на час укладення спірного договору дарування ( 18 квітня 2003 року ) позивачу ОСОБА_1 було 76 років він проживав зі своєю дружиною ОСОБА_3 до 2013 року, та за станом здоров`я він не потребував догляду та сторонньої допомоги, оскільки з матеріалів справи вбачається, що на момент укладення оспорюваного правочину, тяжких захворювань, які б свідчили про неусвідомленість дарувальником своїх дій, позивач не мав.

Після укладення спірного договору дарування позивач ОСОБА_1 передав відповідачу ОСОБА_2 документи та ключі від спірного будинку, останній в травні 2003 року переоформив право власності на спірний житловий будинок, що свідчить про фактичну безоплатну передачу спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному.

Та обставина, що батько відповідача ОСОБА_1 залишився проживати у спірному жиловому будинку, не може свідчити про відсутність його волевиявлення на відчуження будинку, оскільки батько має право проживати у належному відповідачу житловому будику як член його родини відповідно до положень ст. 156 ЖК України.

Посилання позивача на ту обставину, що позивач мав намір укласти договір довічного утримання, який він нібито підписав, не заслуговує на увагу, оскільки починаючи з 18 квітня 2003 року ( дата укладення спірного договору) по липень 2018 рік ( звернення з позовом до суду), пройшло більш ніж 15 років, проте позивач ніколи не вимагав від відповідача виконання цього договору, що сторонами не заперечувалося, як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції.

В суді першої інстанції приватний нотаріус Морозова В.М. пояснила, що при посвідченні договору дарування вона роз`яснила характер правочину, який укладався, що засваідчено підписом позивача.

При укладені договору дарування були дотримані всі істотні умови договору: договір дарування укладений у письмовій формі, посвідчений нотаріально. Зміст оспорюваного договору чітко містить значення прав та обов`язків сторін, які виникають саме з договору дарування. Його заголовок містить слово «Дарування», викладене чіткими та великими літерами, по всьому його тексту вживаються слова « подарував», «дар» «обдарований», «даритель», договір не містить жодної вказівки на довічне утримання, догляд за позивачем з боку відповідача.

Протягом 15 років позивач не оспорював даний договір.

Отже, на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Водночас, з`ясувавши всі кронкретні обставини справи, що передували укладенню оспорюваного договору дарування суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безумовну обізнаність позивача на момент укладення договору дарування житлового будинку у 2003 році, що ним укладався саме договір дарування. Докази, які б свідчили про недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов такого договору, позивач не надав.

Існування неприязних відносин з обдарованим на теперішній час не свідчить про наявність помилки з боку дарувальника при укладені ним правочину у 2003 році та не може бути підставою для його скасування зі спливом значного періоду часу - 15 років.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що воля дарувальника ОСОБА_1 в оспорюваному правочині відповідала його дійсним намірам щодо розпорядження належним йому нерухомим майном. Наявність підстав, які б вказували, що договір дарування укладено внаслідок істотної помилки, при перевірці обгрунтованості позовних вимог колегією суддів не встановлено і такі підстави позивачем не доведені.

Посилання апеляційної скарги про укладення договору внаслідок помилки, були предметом дослідження судом першої інстанції, яким надана належна правова оцінка і не спростовують висновків суду про те, що при укладенні оспорюваного договору дарування сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивачем не надано переконливих доводів про наявність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 жовтня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова складена 14 лютого 2020 року.

Головуючий суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Маловічко С.В.