РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2020 року

м. Рівне

Справа № 1715/11904/12

Провадження № 22-ц/4815/109/20

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий суддя: Гордійчук С.О.

суддів: Бондаренко Н.В., Шимківа С.С.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

учасники справи:

позивач: ПАТ КБ ПриватБанк

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 вересня 2012 року, ухваленого в складі судді Куцоконя Ю.П., у м. Рівному, справа №1715/11904/12

в с т а н о в и в :

У червні 2012 року ПАТ КБ ПриватБанк звернувся з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позов мотивовано обставинами неналежного виконання позичальником своїх кредитних зобов`язань і утворенням заборгованості станом на 27 квітня 2012 року у розмірі 42179,50 доларів США. Вказана заборгованість складається із заборгованості за кредитом в сумі 20440,57 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 14048,07 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань в сумі 5652,48 доларів США, а також передбачених кредитним договором штрафів у сумі 31,33 доларів США (фіксована частина) і 2007,06 доларів США (процентна складова).

Просив суд про задоволення позову.

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 10 вересня 2012 року позов публічного акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з кожного окремо, солідарно з ОСОБА_6 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк 42179 (сорок дві тисячі сто сімдесят дев`ять) доларів 50 центів США заборгованості за кредитним договором № 0807/65 від 31 липня 2008 року, що станом на 10 вересня 2012 року за курсом НБУ становить 337140 (триста тридцять сім тисяч сто сорок) гривень 74 копійки, та 3219 (три тисячі двісті дев`ятнадцять) гривень 00 копійок судових витрат по справі.

Задовольняючи позовні вимоги про солідарне стягнення кредитної заборгованості з відповідачів, суд першої інстанції виходив з того, що боржник свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку із чим утворилась заборгованість, яка підлягає солідарному стягненню з боржника та поручителів.

В поданій на рішення апеляційній скарзі відповідач, посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Зазначає про те, що судом при визначенні суми заборгованості не було враховано фактів передачі заставленого майна майже на суму близько 25000 доларів США в рахунок погашення заборгованості, що фактично покриває заявлену суму боргу. Крім того, отримавши повідомлення Банку від 09.11.09 р №5752/9 нарахування відсотків повинно припинитись. Вважає, що заборгованість погашена за рахунок заставного майна.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача вказує, що рішення суду є законним та обґрунтованим. Просить залишити його без зміни, а скаргу без задоволення.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак подав клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки він зайняти у іншому судовому засіданні. Одночасно просив суд не призначати справу у період з 14 лютого по 08 квітня та 12 травня 2020 року у зв`язку з його зайнятістю в інших справах. Заслухавши думку осіб, що з`явились у судове засідання, апеляційний суд ухвалив визнати неявку представника позивача в судове засідання неповажною. Враховуючи, що позивач є юридичною особою, а відтак мав можливість забезпечити в судове засідання іншого представника та з метою недопущення порушення розумних строків розгляду справи апеляційний суд не вбачає правових підстав для відкладення розгляду справи і вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності належно повідомленого учасника справи.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення відповідає.

Судом встановлено, що 31 липня 2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 0807/65, за яким останній отримав від позивача кредит на споживчі цілі в сумі 22000 доларів США шляхом видачі готівки через касу зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 18 липня 2013 року.

Цього ж дня з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладені з кожним окремі договори поруки № 0807/65/ДП/1 і № 0807/65/ДП/2 від 31 липня 2008 року відповідно.

Крім того, між Банком та позичальником укладено договори застави рухомого майна №0807/65/М, №0807/65/ТЗ/1, №0807/65/ТЗ/2 від 31 липня 2008 року.

Відповідно до умов кредитного договору, ОСОБА_1 зобов`язався здійснювати погашення заборгованості по кредиту за графіком погашення кредиту, відсотків і винагороди (додаток № 1 до кредитного договору).

За порушення зобов`язання щодо сплати відсотків за користування кредитом та винагороди, позичальник зобов`язався сплатити пеню у розмірі 0,2 % від суми простроченого платежу у гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату сплати (пункт 6.1 кредитного договору). А також відповідно до п.6.2 договору позичальник сплачує штраф за кожний випадок порушення у розмірі2% від суми отриманого кредиту у гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату сплати.

За порушення зобов`язань щодо сплати будь-яких платежів більше ніж на 120 днів позичальник зобов`язався сплатити штраф у розмірі 250 грн та додатково 5 відсотків від суми позову (пункт 6.6 кредитного договору).

В порушення умов договору ОСОБА_1 взяті на себе за кредитним договором зобов`язання не виконав, що призвело до утворення станом на 27 квітня 2012 року заборгованості в сумі 42179,50 доларів США. Вказана заборгованість складається із заборгованості за кредитом в сумі 20440,57 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 14048,07 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань в сумі 5652,48 доларів США, а також передбачених кредитним договором штрафів у сумі 31,33 доларів США (фіксована частина) і 2007,06 доларів США (процентна складова).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Убачається, що 23 листопада 2010 року ОСОБА_1 передав заставодержателю предмети застави, а саме: автомобіль BMW 530, 1999 року випуску, тахометр електронний № НОМЕР_1 , 2006 року випуску також 30 липня 2012 року передав автомобіль HAZ 3110, 2003 року випуску та поручив Приватбанку передати їх на реалізацію за ринковими цінами, а виручену суму звернути на погашення заборгованості (а.с.54-56).

Будь-які докази того, що заставне майно на день подачі позову та постановлення судом першої інстанції рішення було реалізоване і кошти були спрямовані на погашення заборгованості в матеріалах справи відсутні.

Посилання позичальника на неправильність розрахунку заборгованості за кредитними договором від 31 липня 2008 року жодним доказом не доведена. Навпаки, із наданих апеляційному суду доказів вбачається, що реалізація заставного майна відбулася лише 16 квітня 2013 та 29 травня 2014 року і саме з цього часу кошти від реалізації спрямовані на погашення заборгованості.

За таких, обставин доводи апеляційної скарги про відсутність заборгованості, оскільки вона була погашена за рахунок заставного майна, апеляційним судом відхиляється.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги проте, що позивач змінив строк виконання зобов`язання надіславши йому повідомлення від 09.11.2009 року за №5752/9, а відтак втратив можливість нараховувати відсотки за користування кредитними коштами, оскільки із тексту повідомлення вбачається що банк повідомив позичальника про розмір заборгованості станом на 06.11.2009 року та запропонував проведення реструктуризації заборгованості. Будь-якої вимоги про дострокове повернення всієї суми кредиту повідомлення не містить, а тому не може свідчити про зміну строку виконання зобов`язання.

Разом з тим, стягуючи пеню та штрафи суд першої інстанції не врахував, що відповідно до положень статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором - свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за можливе вийти за межі апеляційної скарги, оскільки судом неправильно застосовано норми матеріального права, що є підставою для скасування судового рішення в цій частині та відмови у задоволенні позову в частині стягнення штрафів.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Апеляційна скарга також не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року).

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку про зміну судового рішення та зменшення суми заборгованості.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, ст.549 ЦК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 вересня 2012 року змінити зменшивши стягнуту суму заборгованості з 42179,50 доларів США до 40141,11 доларів США.

В решті рішення залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне текст постанови складено 13 лютого 2020 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Бондаренко Н.В.

Шимків С.С.