Справа № 206/4150/20
Провадження № 2/206/1079/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря судового засідання Гергіль Ю.І.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

представника третьої особи Довгаля С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю, -

І. Стислий виклад позиції позивача, заперечення відповідача та пояснення третьої особи.

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій з урахуванням уточнень зазначив, що 20.03.2019 Управлінням Державного архітектурно-будівельного контролю Дніпропетровської міської ради було зареєстровано Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, а саме житлового будинку літ. «В-1», прибудова літ. «в-1», господарський блок літ. «Д», погріб під літ. «Д», код 1110.3, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за замовленням ОСОБА_4 . Позивач вважає, що при реєстрації Управлінням Державного архітектурно-будівельного контролю Дніпропетровської міської ради даної декларації відповідачем не перевірено достовірності даних, зазначених у декларації, не проведено перевірку з метою визначення відповідності об`єкта будівництва вимогам державних будівельних норм, стандартів і правил, не перевірено межі земельної ділянки, на якій зведено об`єкт, тому реєстрація Декларації про готовність об`єкта до експлуатації є протиправною та відповідно такою, що підлягає скасуванню. Так, в розділі «Інформація про об`єкт» Декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 20.03.2019 зазначено, що початок будівництва вказаного об`єкта - 15 вересня 2009 року, а дата закінчення будівництва - 23 червня 2011 року. Проте, вказана відповідачем інформація про дату початку та завершення будівництва житлового будинку літ. «В-1» з прибудовою літ. «в-1», який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , не відповідає дійсності. Позивач зазначає, що йому на праві власності належить земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , яка граничить із земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , й на час придбання позивачем відповідної земельної ділянки у 2012 році на місці будинку літ. В-1 на земельній ділянці його сусіда нічого не було, був тільки вуличний туалет та фруктові дерева. Будівництво будинку літ. В-1 здійснено ОСОБА_4 з порушенням меж земельної ділянки та невідповідністю побудованого будинку вимогам ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій», тому порушує право власності позивача на земельну ділянку, розміри та конфігурація якої визначена Державним актом на право власності на земельну ділянку від 18.03.2010. З метою захисту власних прав на вільне володіння належною позивачу земельною ділянкою та з огляду на будівництво будинку з порушенням межі земельної ділянки ОСОБА_1 неодноразово звертався до Управління ДАБК Дніпровської міської ради, однак отримував формальну відповідь, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із даним позовом щодо захисту порушених прав та інтересів, як власника суміжної земельної ділянки із земельною ділянкою, на якій збудований суміжний житловий будинок, який є об`єктом зареєстрованої Управлінням Державного архітектурно-будівельного контролю Дніпропетровської міської ради Декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Оскільки будинок літ. В-1 з прибудовою літ. в-1 за адресою: АДРЕСА_1 збудований частково на земельній ділянці позивача, що не була відведена для цієї мети, без відповідного документа, що дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту та з істотним порушенням будівельних норм та правил, він є самочинним будівництвом. Таким чином, ОСОБА_4 в Декларації про готовність об`єкта від 20 березня 2019 року зазначено недостовірні відомості у частині вказаних дат початку та закінчення будівництва об`єкту, а саме житлового будинку літ. «В-1», прибудова літ. «в-1», господарський блок літ. «Д», погріб під літ. «Д», код 1110.3, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , даних про будівництво об`єкту на земельній ділянці, відведеній для цієї мети, та будівництво об`єкту з порушенням норм ДБН, що має наслідком скасування її реєстрації Управлінням державного-архітектурно будівельного контролю Дніпропетровської міської ради та виключення запису про реєстрацію декларації з єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів. В зв`язку з чим, позивач просив суд визнати протиправною та скасувати реєстрацію Управлінням Державного архітектурно-будівельного контролю Дніпропетровської міської ради Декларації про готовність об`єкта від 20 березня 2019 року. (а.с. 1-9, 57-63).

Третя особа ОСОБА_4 подав до суду письмові пояснення, в яких зазначив, що зміст позовної заяви відповідно до її назви повинен містити обставини, які б свідчили про те, що позивачу ОСОБА_1 чиняться перешкоди в користуванні власністю саме відповідачем, позивач в прохальній частині своєї позовної заяви просить визнати протиправною та скасувати реєстрацію Управлінням Державного архітектурно - будівельного контролю Дніпропетровської міської ради Декларації про готовність об`єкта від 20 березня 2019 року. Прохальна частина викладена в некоректній формі, з якої неможливо встановити, яку декларацію та стосовно якого об`єкта позивач просить визнати протиправною та скасувати її реєстрацію. Жодного доказу, який би свідчив про те, що позивачеві чиняться перешкоди в здійсненні його права власності, суду не надано. Навіть при наявності порушень неможливо усунути перешкоди в здійсненні права власності шляхом скасування Декларації про готовність об`єкту до експлуатації. Надані позивачем фотографії суд не може прийняти до уваги, так як вони є неналежними доказами. В технічному паспорті рік закінчення будівництва - 2011, технічний паспорт є належним доказом по справі. Після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкта до експлуатації, остання вичерпує свою дію фактом виконання і, як наслідок, будь-які права або охоронювані законні інтереси позивача не порушуються. Скасування реєстрації Декларації не буде нести будь-яких правових наслідків. Сам факт реєстрації такої декларації та реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна на підставі неї виключає можливість віднесення спірного об`єкту нерухомого майна до самочинного в силу його узаконення. Позивачу ОСОБА_1 на момент придбання будинку було достовірно відомо про добудований будинок. Жодних претензій до ОСОБА_4 до вересня 2018 року не було. І тільки в 2018 році ОСОБА_1 прийшов до висновку, що ОСОБА_4 порушив його права. Тому він зніс паркан між їх земельними ділянками, який належав ОСОБА_4 на праві власності, та вирішив самовільно змінити фактичну межу між земельними ділянками в порушення чинного законодавства. Звертаючись до суду з уточненою позовною заявою ОСОБА_1 навіть не вважав за потрібне викласти обставини цивільного позову, а зазначив в позовній заяві, що: «з метою захисту порушених прав та інтересів, як власника суміжної земельної ділянки із із земельної ділянкою, на якій збудований будинок, який є об`єктом зареєстрованої Управлінням ДАБК Дніпропетровської міської ради Декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 20.03.2019, він звертається до адміністративного суду з позовом» (а.с. 71-73).

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини та підстави, викладені у позові (а.с. 130-133).

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засідання просила в задоволенні позовних вимог відмовити повністю та зазначила, що при вирішенні питання щодо реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації посадові особи управління перевіряють повноту, правильність та узгодженість заповнення декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Разом з тим, декларації може бути скасовано у разі виявлення органом державного архітектурно-будівельного контролю недостовірних даних (встановлення факту, що на дату реєстрації декларації інформація, яка зазначалася в ній, не відповідала дійсності, та/або виявлення розбіжностей між даними, зазначеними в декларації), наведених у зареєстрованій декларації; відповідно до рішення суду щодо скасування реєстрації декларації, що набрало законної сили. Як під час реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, так і на сьогоднішній день, така інформація в управлінні відсутня. Таким чином, підстав для скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації немає. Щодо посилання позивача, що управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради не проводилася перевірка вимог законодавства в сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил на об`єкті будівництва, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , то управління не має законних підстав вчинити будь-які дії, спрямовані на перевірку дотримання ОСОБА_4 вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, на об`єкті містобудування, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки державний архітектурно-будівельний контроль у сфері містобудівної діяльності проводиться під час виконання підготовчих та будівельних робіт. Також, позивачем не зазначено, яким чином декларація про готовність об`єкта до експлуатації за адресою: АДРЕСА_1 , чинить перешкоди в користуванні його власністю, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а також не зазначено, якою саме власністю. До того ж, в управління відсутні повноваження щодо усунення перешкод в користуванні будь-якою власністю будь-яких фізичних та юридичних осіб. Таким чином, рішення суду за позовною заявою про усунення перешкод фактично не може бути виконано управлінням. В даному випадку правовідносини стосуються безпосередньо управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради та ОСОБА_4 . Позивач - ОСОБА_1 в даних правовідносинах є сторонньою особою. Таким чином, питання скасування декларації про готовність об`єкта містобудування не відноситься до матеріальної зацікавленості позивача ОСОБА_5 , а відтак позовна заява не підлягає задоволенню (а.с. 130-133).

Представник третьої особи ОСОБА_6 заперечував щодо задоволення позовних та зазначив, що в позовній заяві не ставить питання щодо змісту декларації, ставиться питання про протиправність реєстраційних дій, але позов не містить підстав, з яких відповідач мав відмовити у вчиненні реєстраційний дій (а.с. 130-133).

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

09.09.2020 позивач звернувся до суду з даним позовом та додатками до нього (а.с. 1-52).

11.09.2020 ухвалою судді дану позовну заяву залишено без руху (а.с. 54-55).

05.10.2020 до канцелярії суду від позивача надійшла уточнена позовна заява (а.с. 57-63).

09.10.2020 відкрито провадження по даній справі, призначено підготовче судове засідання на 09.11.2020 (а.с. 65).

06.11.2020 від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення судового засідання (а.с. 69).

09.11.2020 від представника третьої особи до суду надійшла заява про долучення письмових пояснень ОСОБА_4 разом з письмовими поясненнями (а.с. 70-73).

09.11.2020 від представника позивача надійшло клопотання про об`єднання в одне провадження цивільну справу № 206/4150/20 та цивільну справу № 206/1658/20 (а.с. 79-80).

09.11.2020 судом задоволено клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи та відкладено судове засідання на 27.11.2020 (а.с. 83-84).

26.11.2020 на електронну адресу суду від представника позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи та клопотання про допит свідка ОСОБА_7 (а.с. 88-89, 90).

27.11.2020 до канцелярії суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву з додатками (а.с. 91-100).

27.11.2020 судом залишено без розгляду відзив представника відповідача, задоволено клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи та відкладено підготовче судове засідання на 09.12.2020 (а.с. 101-102).

09.12.2020 до канцелярії суду від представника відповідача надійшли письмові пояснення з додатками (а.с. 104-115).

09.12.2020 до суду від представника позивача надійшла заява про допит свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (а.с. 124).

09.12.2020 судом долучено до матеріалів справи копії ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.08.2020 та копію постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 02.11.2020, відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про об`єднання справ в одне провадження, залишено без розгляду письмові пояснення представника відповідача, відмовлено в задоволенні заяв про виклик свідків та клопотання про виклик свідка, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 22.12.2020 (а.с. 125-127).

22.12.2020 судом заслухано вступне слово позивача, представника позивача, представника відповідача та представника третьої особи, заслухано відповіді на питання, досліджено письмові докази, що містяться в матеріалах справи, переглянуто відеозаписи (129-132).

22.12.2020 оголошено вступну та резолютивну частини рішення (а.с. 133).

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Згідно копії ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.08.2020 по справі № 160/9409/20, судом відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі №160/9409/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_4 про визнання протиправною та скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта (а.с. 11-13).

Дана ухвала залишена без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 02.11.2020 (а.с. 120-123).

ОСОБА_1 є власником земельної ділянки АДРЕСА_2 , кадастровий номер :09:381:0021, що підтверджується копією договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.05.2012, копією витягу з Державного реєстру правочинів від 21.05.2012, копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності від 15.07.2014 та копією витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 13.06.2019 (а.с. 17-18, 19, 22).

Згідно копії декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 20.03.2019 № ДЛ 11, житловий будинок В-1, прибудова в-1, господарський блоку Д (погріб) за адресою: АДРЕСА_1 введено в експлуатацію як об`єкт з незначними наслідками (СС1). Початок будівництва 15.09.2009, кінець 25.06.2011 (а.с. 20-21).

25.06.2019 ОСОБА_1 звертався до Департаменту державної Архітектурно-будівельної інспекції в Дніпропетровській області із заявою про порушення права володіння земельною ділянкою та самовільне будівництво (а.с. 23).

15.04.2019 ОСОБА_1 звернувся до Управління державного архітектурно-будівельного контролю ДМР та йому було надано відповідь від 21.05.2019 № Х-1/1, в якій було зазначено, що посадовою особою Управління, було здійснено виїзд для проведення позапланової перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил за адресою: АДРЕСА_1 . Перевірку не вдалося провести через відсутність на момент перевірки суб`єкта містобудування або його представника (а.с. 24, 25).

20.09.2018 ОСОБА_1 звернувся до Управління державного архітектурно-будівельного контролю ДМР, на йому було надано відповідь від 11.10.2018 № Х-11/1, в якій було зазначено, що 08.10.2018 управлінням було здійснено виїзд для проведення позапланової перевірки на об`єкт містобудування за адресою: АДРЕСА_1 . Перевірку не вдалося провести через відсутність на момент перевірки суб`єкта містобудування або його представника (а.с. 26, 27).

30.05.2019 ОСОБА_1 звернувся до Управління державного архітектурно-будівельного контролю ДМР, на що йому було надано відповідь від 19.06.2019 № Х-2/1, в якій було зазначено, що під час виїзду уповноважених осіб управління у травні 2019 року за адресою: АДРЕСА_1 , ознак будівництва не виявлено, будівельна техніка відсутня. В Управління відсутні підстави для здійснення заходів державного архітектурно-будівльеного контролю за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 28, 29).

Із технічного паспорту на садибний індивідуальний будинок, виготовленого станом на 06 лютого 2019 року виданого ОСОБА_4 на житловий будинок АДРЕСА_1 , вбачається, що в дійсності за зазначеною адресою було збудоване нерухоме майно: житловий будинок В-1, прибудова в-1, господарський блоку Д (погріб) (а.с. 30-34).

Згідно копії технічного заключення про стан будівельних конструкцій житлового будинку з прибудовою та літньої кухні за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено відповідність об`єкту вимогам надійної та безпечної експлуатації та можливість його подальшої безпечної експлуатації (а.с. 35-40).

Судом було також досліджено відеозаписи, з яких було встановлено що між позивачем та третьою особою дійсно виник конфлікт щодо меж їх земельних ділянок та позивач звертався до третьої особи з вимогою перенести стіну житлового будинку та паркан за стіну (а.с. 52).

ІV. Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до копії висновку експерта за результатами проведення експертного будівельно-технічного дослідження № 160-20, складеного 20.03.2020, будівлі, які збудовані у домоволодінні АДРЕСА_1 вздовж межі з домоволодінням АДРЕСА_3 не відповідають вимогам ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій», а саме п. 6.1.40, п. 6.1.41, п. 15.2.2 та частково розташовані на земельній ділянці АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 25-31).

Даний висновок експерта не може бути визнаний судом належним та допустимим доказом з огляду на наступне.

Так, ст. 106 ЦПК України, передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи.

Частиною 6 ст. 106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно з ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Разом з тим, у висновку експерта за результатами проведення експертного будівельно-технічного дослідження № 160-20, складеного 20.03.2020не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.12.2019 по справі № 522/1029/18.

Окрім цього, в даному висновку при дослідження використовувались ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій», які набрали чинності 01.10.2019, при цьому реєстрації права власності на житловий будинок В-1, прибудову в-1, господарського блоку Д (погріб) відбулася 03.06.2019.

V. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно зі ч. 3 ст. 6 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», до органів державного архітектурно-будівельного контролю належать: 1) структурні підрозділи з питань державного архітектурно-будівельного контролю Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій; 2) виконавчі органи з питань державного архітектурно-будівельного контролю сільських, селищних, міських рад. Органом державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України «Про архітектурну діяльність» для забезпечення під час забудови територій, розміщення і будівництва об`єктів архітектури додержання суб`єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, вимог вихідних даних, а також з метою захисту державою прав споживачів будівельної продукції здійснюється в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд.

Положеннями частини 5 статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що органи державного архітектурно-будівельного контролю здійснюють контроль за виконанням підготовчих та будівельних робіт.

За змістом статті 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» державний архітектурно-будівельний контроль - це сукупність заходів, спрямованих на дотримання замовниками, проектувальниками, підрядниками та експертними організаціями вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт.

В процесі такого контролю відповідні органи наділені повноваженнями, зокрема, реєструвати або повертати на доопрацювання декларацію про початок будівельних робіт (стаття З6 Закону, в редакції, чинній станом на початок будівництва), реєструвати або повертати декларацію про готовність об`єкта до експлуатації (стаття 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Згідно з пунктом 1 Положення про державну архітектурно-будівельну інспекцію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 9 липня 2014 року № 294 (далі - Положення), ДАБІ є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.

Відповідно до пункту 3 цього Положення основними завданнями ДАБІ є реалізація державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, зокрема, здійснення державного контролю та нагляду за дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил; виконання дозвільних та реєстраційних функцій у будівництві, ліцензування у визначених законодавством випадках.

Відповідно до частин 1, 4 та 6 статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до I-III категорій складності та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Прийняття рішення про реєстрацію (повернення) декларації про готовність об`єкта до експлуатації, видачу (відмову у видачі) сертифіката здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дати подання відповідних документів.

Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю повертають декларацію про готовність об`єкта до експлуатації замовникові, якщо декларація подана чи оформлена з порушенням установлених вимог, з обґрунтуванням причини у строк, передбачений для її реєстрації.

Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації (частина 5 статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Відповідно до частини 9 статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації є підставою, серед іншого, для оформлення права власності на нього.

Порядок проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, затверджений Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 03 липня 2018 року № 158 (далі - Порядок) встановлює процедуру проведення технічного обстеження та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельних ділянках відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт (далі - об`єкти), а саме: індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 квадратних метрів, а також господарських (присадибних) будівель і споруд загальною площею до 300 квадратних метрів, збудованих у період з 05 серпня 1992 року по 09 квітня 2015 року; будівель і споруд сільськогосподарського призначення, збудованих до 12 березня 2011 року.

Згідно розділу ІІ Порядку, технічне обстеження об`єктів проводиться відповідно до цього Порядку, будівельних норм, стандартів, нормативних документів і правил, затверджених згідно із законодавством. Технічне обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 квадратних метрів включно, а також господарських (присадибних) будівель і споруд загальною площею до 100 квадратних метрів включно проводиться виконавцем (експертом (інженером) з технічної інвентаризації) під час їх технічної інвентаризації лише за результатами попереднього (візуального) етапу обстеження з проставленням у технічному паспорті відмітки про проведення технічного обстеження (далі - відмітка) за формою, наведеною в додатку 2 до цього Порядку. Відмітка проставляється у технічному паспорті на схематичному плані земельної ділянки.

Відповідно до Розділу ІІІ Порядку, прийняття в експлуатацію об`єктів здійснюється безоплатно органом державного архітектурно-будівельного контролю протягом 10 робочих днів з дня подання відповідної заяви власниками (користувачами) земельних ділянок, на яких розміщені такі об`єкти, за результатами технічного обстеження цих об`єктів шляхом реєстрації поданої ними декларації про готовність об`єкта до експлуатації (далі - декларація) за формою, наведеною в додатку 3 до цього Порядку. Замовник (або уповноважена особа) подає з урахуванням вимог Закону України «Про адміністративні послуги» до органу державного архітектурно-будівельного контролю за місцезнаходженням об`єкта або через електронний кабінет замовника заяву про прийняття в експлуатацію об`єкта, до якої додаються: 1) один примірник заповненої декларації; 2) звіт (крім випадків, передбачених пунктом 5 розділу ІІ цього Порядку); 3) засвідчені в установленому порядку копії: документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою відповідного цільового призначення, на якій розміщено об`єкт; технічного паспорта (з відміткою у випадках, передбачених пунктом 5 розділу II цього Порядку). Орган державного архітектурно-будівельного контролю розглядає документи, зазначені в пункті 2 цього розділу, та приймає рішення про реєстрацію декларації або її повернення у строк, передбачений пунктом 1 цього розділу. Розгляд заяви про прийняття в експлуатацію об`єкта та доданих до неї документів, які надійшли через електронний кабінет, здійснює орган державного архітектурно-будівельного контролю. Реєстрація декларації, поданої через електронний кабінет, шляхом внесення до реєстру даних, зазначених у декларації, здійснюється автоматично у день прийняття рішення про її реєстрацію. Дані, зазначені в декларації, мають узгоджуватися з документами, які подаються разом з нею. Замовник є відповідальним за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації, відповідно до вимог чинного законодавства.

Отже, зареєструвавши декларацію, органи ДАБІ діяли як суб`єкт владних повноважень та в межах покладених на них законом обов`язків та повноважень.

Окрім того, технічним спеціалістом Реверою О.С. було проведено технічне обстеження житлового будинку В-1, прибудова в-1, господарський блоку Д (погріб) за адресою: АДРЕСА_1 , на яке ОСОБА_4 вже зареєстрував право власності та будь-яких недостовірних відомостей у декларації про готовність об`єкта до експлуатації, які мають істотне значення, виявлено не було.

З приводу доводів позивача шодо того, що управлінням державного архітектурно-будівельного контролю ДМР не проводилася перевірка вимог законодавства в сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил на об`єкті будівництва, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , слід зазначити таке.

Зі змісту положень статті 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядку № 553 вбачається, що для усунення можливості зловживання правом на перевірки, сукупність заходів, які здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю за додержанням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил можуть здійснюватися лише під час виконання відповідними суб`єктами підготовчих та будівельних робіт.

Тобто за загальним правилом такі перевірки можливі щодо тих об`єктів, які знаходяться в процесі будівництва.

Разом з тим, після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпує свою дію фактом виконання, та виключає можливість віднесення такого об`єкту до самочинного в силу його узаконення. А відтак, не може визнаватись законною перевірка контролюючого органу такого об`єкта та акти, оформлені за результатами державного архітектурно-будівельного контролю.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 804/1510/16 та від 02 жовтня 2018 року у справі № 465/1461/16-а.

Таким чином, після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпала свою дію фактом виконання, в зв`язку з чим, оскаржуваною у справі декларацією будь-які права або охоронювані законні інтереси позивача не порушуються, а скасування реєстрації такої декларації не буде нести будь-яких правових наслідків. Сам факт реєстрації такої декларації та отримання свідоцтва на право власності на підставі неї виключає можливість віднесення спірного об`єкту нерухомого майна до самочинного в силу його узаконення.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 12.06.2019 по справі № 916/1986/18

Крім цього, частиною 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Право власності ОСОБА_4 на житловий будинок В-1, прибудова в-1, господарський блоку Д (погріб) становить «майно», підпадає під захист статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

У практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», «Серков проти України») напрацьовано три критерії, які слід оцінювати стосовно сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Зеленчук та Цицюра проти України» зазначено, що перша і найважливіша вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державної влади у безперешкодне користування своїм майном повинно бути законним: друге речення першого абзацу дозволяє позбавлення майна тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення дотримання «законів». Більш того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, властивий всім статтям Конвенції. Принцип законності передбачає, що відповідні положення національного законодавства є досить доступними, точними і передбачуваними в їх застосуванні.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає непередбачуваності закону. Сумніви щодо тлумачення закону, які залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

В питаннях оцінки «пропорційності» Європейський суд з прав людини, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»). Таким чином, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини майнове право особи може бути припинено, зокрема у разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства.

Беручи до уваги презумпцію правомірності набуття права власності, зважаючи на те, що у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази протиправності реєстрації Декларації про готовність об`єкта до експлуатації на підставі якої ОСОБА_4 було набуто право власності на житловий будинок В-1, прибудова в-1, господарський блоку Д (погріб), суд прийшов до обґрунтованого висновку, що право власності у ОСОБА_4 виникло на законних підставах, у зв`язку з чим позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування реєстрації Управлінням Державного архітектурно-будівельного контролю Дніпропетровської міської ради Декларації про готовність об`єкта від 20 березня 2019 року за своїми наслідками становлять втручання позивача у право ОСОБА_4 на мирне володіння своїм майном, передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, а тому задоволенню не підлягають.

При цьому, позивачем не ставиться навіть питання про скасування реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомості - житловий будинок В-1, прибудова в-1, господарський блоку Д (погріб) за адресою: АДРЕСА_1 .

Також, слід зазначити, що згідно з ч. 1 ст. 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

У рішенні Конституційного Суду України № 9-зп від 25.12.1997 року суд офіційно розтлумачив цю конституційну норму і вирішив, що ч. 1 ст. 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод (п. 1 рішення).

Отже, конституційне право на доступ до правосуддя не є безмежним. Метою суду (правосуддя) є захист порушених прав, свобод та інтересів, належних безпосередньо особі, яка звертається за захистом (її суб`єктивних прав).

У ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Цю конституційну норму необхідно застосовувати з урахуванням її офіційного тлумачення, наданого Конституційним Судом України у рішенні № 6-зп від 25.11.1997 року.

Зокрема, Конституційний Суд України офіційно розтлумачив ч. 2 ст. 55 Конституції України. Її необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді (ч. 1 п. 1 рішення).

Обґрунтовуючи свою позицію, Конституційний Суд зазначив, що ст. 55 Конституції України не визначає, які саме рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади і місцевого самоврядування чи посадових і службових осіб можуть бути оскаржені, і встановлює принцип, відповідно до якого в суді можуть оскаржуватися будь-які рішення, дії та бездіяльність. Тим самим створено механізм реалізації конституційного права особи на судовий захист прав і свобод людини і громадянина. Відтак, Конституцією України гарантовано і забезпечено кожній людині і громадянину право на звернення до суду за захистом своїх прав чи свобод (ч. 9 п. 2 рішення).

З наведеного офіційного тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України випливає, що право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб не є абсолютним. Людина має таке право за умови, якщо вважає, що рішення, дія чи бездіяльність органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб порушують або ущемляють її права, свободи та інтереси чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

Виходячи з викладеного, завдання судочинства не можуть бути реалізовані у разі звернення особи до суду за захистом прав, свобод та інтересів, які не належать їй особисто.

Право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, складовою якого є право звернення до суду (право на доступ до судової процедури), не є абстрактним, а пов`язане з правом конкретної особи, в інтересах якої виникає судовий процес, і з її переконанням у тому, що держава (в особі органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб) протиправно втрутилася у її права або свободи.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право на оскарження рішення (індивідуального акта) суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої його прийнято, або прав, свобод та інтересів якої це рішення (індивідуальний акт) стосується. Якщо позивач не є учасником (суб`єктом) правовідносин, які виникли з прийняттям оскаржуваного рішення, яке є правовим актом ненормативного характеру, таке рішення, відповідно, не породжує для позивача й права на захист, тобто права на звернення із позовом (постанова ВП ВС від 14.03.2018 у справі № 9901/22/17, від 06.06.2018 року у справі № 800/489/17, від 06.02.2019 року у справі № 9901/815/18).

Для звернення до суду особа (позивач) повинен мати матеріально-правову заінтересованість у вирішенні спору. Матеріально-правовий інтерес у порушенні справи - це зв`язок позивача із зазначеним у позовній заяві предметом судового захисту, питання про наявність або відсутність якого вирішується суддею під час попереднього дослідження матеріальної правоздатності позивачу, заявленої до суду вимоги та її підстави.

Звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів особи, тому вона має довести (а суд - встановити), що позивачеві належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких він звернувся до суду.

Як вбачається з матеріалів справи, Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю ДМРбуло зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації за адресою АДРЕСА_1 , яку було подано ОСОБА_4 .

В даному випадку правовідносини стосуються безпосередньо Управління державного архітектурно-будівельного контролю ДМРта ОСОБА_4 , позивач ОСОБА_1 в даних правовідносинах є сторонньою особою, права та інтереси якого не можуть бути порушенні самою по собі реєстрацією декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Крім того, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що Декларацією про готовність об`єкта до експлуатації від 20 березня 2019 року порушується його право на вільне користування земельною ділянкою.

До того ж, слід звернути на сформульовані уточнені позовні вимоги позивача, а саме визнання протиправною та скасування реєстрації Управлінням Державного архітектурно-будівельного контролю Дніпропетровської міської ради Декларації про готовність об`єкта від 20 березня 2019 року, дані вимоги не містять конкретизації про об`єкт, який саме було введено в експлуатації та не містять відомості про замовника декларації.

За таких обставин, задоволення позовних вимог в такій редакції може призвести до порушення прав інших осіб, адже 20.03.2019 могло бути зареєстровано безліч декларацій про готовність об`єктів до експлуатації.

Крім того, Управління державного архітектурно-будівельного контролю реєструє декларації про готовність об`єкта до експлуатації, а декларації про готовність об`єкта Управління державного архітектурно-будівельного контролю не реєструє.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

При цьому, цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Однак відсутність законодавчо закріпленого визначення поняття «спосіб захисту права та/або інтересу» не виключає виокремлення матеріально-правового та процесуально-правового аспектів захисту цивільного права та інтересу.

Так матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

В свою чергу процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що суди розглядають в порядку відповідного виду судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із відповідних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При цьому вказаний аспект включає в себе не лише правильність обрання передбаченого законом або договором способу захисту, але і необхідність належного правового обґрунтування вимог відповідними нормами права.

Тобто, саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів.

Тобто, на думку суду, виходячи з аксіоми цивільного судочинства jura novit curia - «суд знає закон», при розгляді справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, яка проте не може бути застосована судом для вирішення спору по суті за відсутності відповідного клопотання позивача у справі, оскільки інший підхід суду порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача (який звертається саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою) так і відповідача (який заперечуючи проти позову наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які наводяться позивачем у справі).

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23.09.2019 по справі № 917/1739/17.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, рішення ЄСПЛ в справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, рішення ЄСПЛ у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, вищевикладені норми матеріального та процесуального права, вислухавши доводи та пояснення позивача, його представника, представника відповідача та представника третьої особи, переглянувши відеозапис, дослідивши матеріали справи оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до обґрунтованого висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з тим, що у задоволенні позову має бути відмовлено повністю, судовий збір у розмірі 840,40 грн. необхідно покласти на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. 6, 34, 39, 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст. ст. 16 ЦК України, ст.ст. 1-4, 10, 12, 13, 76-89, 95, 141, 258, 259, 264, 265, п. 15, п.п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради (місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Січеславська набережна, буд. 29-а, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про визнання протиправною та скасування реєстрації Управлінням Державного архітектурно-будівельного контролю Дніпропетровської міської ради Декларації про готовність об`єкта від 20 березня 2019 року та стягнення з відповідача судових витрат - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 31.12.2020.

Головуючий суддя: К.С. Маштак