Справа № 185/3322/20
Провадження № 2/185/2518/20
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

09 листопада 2020 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Шаповалової І.С.,

за участю секретаря судового засідання Губа О.В.,

з участю:

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

третьої особи - ОСОБА_3 ,

представника позивача адвоката Дерев`янко О.А.,

представника відповідача адвоката Мелешко І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Павлограді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 треті особи Вербківська сільська рада Павлоградського району, Друга Павлоградська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3 про застосування наслідків нікчемного правочину, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з позовом, яким просила суд визнати правочин заповіт від 19 грудня 2012 року складений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , посвідчений секретарем Поперечненської сільської ради, зареєстрованому в реєстрі за №49 нікчемним та застосувати наслідки нікчемного правочину, визнавши його недійсним.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити, окрім цього, будучи допитаною в якості свідка, суду пояснила, що вона та ОСОБА_4 зареєструвли шлюб в 1962 році, проживали разом до 1966 року, однак розірвання шлюбу вони не реєстрували, на день його смерті разом не проживали. Також зазначила, що ОСОБА_4 був малограмотною людиною, а тому він не міг прочитати і підписати заповіт.

Представник позивача адвокат Дерев`янко О.А. підтримав вимоги своєї довірительниці, суду зазначив, що заповіт, складений ОСОБА_4 не відповідає вимогам ст. 1257 ЦК України.

Відповідач та його представник адвокат Мелешко І.В. проти задоволення позову заперечували, суду пояснили, що складений заповіт відповідав дійсній волі спадкодавця, а при його складанні та посвідченні було дотримано вимоги ЦК України.

Третя особа ОСОБА_3 проти задоволення позову заперечував, будучи допитаним в якості свідка, суду пояснив, що він є сином ОСОБА_4 , з батьком він не проживав, оскільки той проживав самостійно, впорядковував свій побут, однак погано бачив, що ставить під сумнів його можливість самостійно прочитати та підписати заповіт.

Представники третіх осіб - Вербківської сільської ради Павлоградського району, Другої Павлоградської державної нотаріальної контори, кожен окремо подали суду заяви про розгляд справи за їх відстуності.

Допитані в судовому засіданні інші свідки надали суду такі пояснення.

Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що знала ОСОБА_4 з 1988 року, оскільки працювала в Поперечненській сільській раді, він інколи заходив поспілкуватись, приймав участь в анкетуваннях, вона знала, що в нього є троє синів та дружина, однак він останні 20 років проживав з ОСОБА_6 до дня смерті.

Свідок ОСОБА_7 занала ОСОБА_4 протягом тривалого часу, оскільки є соціальним працівником, ним опікувалась з 2012 по 2019 рік, вона також зазначила, що він самостійно впорядковував себе в побуті, був адекватним у спілкуванні, читав книги, журнали. Про наявність у нього дружини і дітей вона не знала, оскільки він жив з іншою жінкою ОСОБА_8 .

Свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що проживала з ОСОБА_4 як чоловік і дружина з 1990 року до дня його смерті. Жили вдвох. Вона знала, що в нього є дружина та дорослі діти, однак ніхто із них з померлим не спілкувався та стосунків не підтримував. Щодо здатності бачити та вміння читати зазначила, що ОСОБА_4 читав без окулярів, брав книжки в сільській бібліотеці.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що проживала разом з ОСОБА_4 в одному селі с.Поперечному з 1974 року. Знала, що є дружина та син ОСОБА_11 , щодо іншіх дітей їй нічого не відомо. На час посвідчення заповіту вона працювала секретарем Поперечненської сільської ради. Вона складала цей заповіт за формою, яка була надана управлінням юстиції. Заповіт був складений на користь ОСОБА_2 і це було особисте бажання ОСОБА_4 . Після його складання та роздрукування, вона прочитала його вголос заповідачу, після чого він самостійно ознайомився з текстом заповіту, сам прочитав без окулярів, власноручно підписав, після чого свідок теж поставила підпис, скріпила заповіт печаткою, ОСОБА_4 також розписався в реєстровій книзі та вона видала йому на руки 1 екземпляр заповіту.

Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 (актовй запис про смерть №48 від 04.11.2020 складений Виконавчим комітетом Вербківської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області) (а.с. 13).

За життя ОСОБА_4 склав заповіт від 19 грудня 2012 року на користь ОСОБА_2 , посвідчений секретарем Поперечненської сільської ради, зареєстрований в реєстрі за №49 (а.с.14).

З вказаним заповітом не погодилась його дружина позивач по справі ОСОБА_1 , з якою померлий зареєстрував шлюб 15 жовтня 1962 року (а.с. 9).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Частиною першою статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до ч. 1 ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Як роз`яснено у пунктах 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України, тощо), та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України, тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до статей 215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Частиною другою статті 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Таким чином оспорюваний правочин є недійсним в силу визнання його судом, а нікчемний в силу припису закону.

Крім того, при розгляді позовів про встановлення нікчемності правочину із зазначених підстав необхідно враховувати, що ці норми передбачають загальну підставу для нікчемності правочину і застосовуються лише в тому випадку, якщо в ЦК України немає спеціальної підстави (норми) для цього.

Спеціальною нормою, яка регламентує підстави визнання заповіту недійсним або нікчемним є приписи статті 1257 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 на день складання заповіту був дієздатною особою, яка мала право на волевиявлення розпорядження своїм майном на випадок смерті. Ці обставини оцінені судом та підтверджені показаннями свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

Форма та зміст оспорюваного заповіту, повноваження особи яка його посвідчила секретаря Поперечненської сільської ради, відповідають положенням п.1.2. Розділу І, п.1 Розділу ІІІ Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженому Наказом Міністерства юстиції України 11.11.2011 № 3306/5.

Доводів на підтвердження визнання заповіту нікчемним з підстав, зазначених у частині першій статті 1257 ЦК України, суду не надано.

При цьому суд критично ставиться до пояснень ОСОБА_1 та ОСОБА_3 щодо того, що померлий ОСОБА_4 не вмів читати та писати, оскільки в судовому засіданні встановлено, що вказані особи з померлим на день складання заповіту та тривалий проміжок часу до цього не проживали, стосунків не підтримували, а тому не могли бути обізнаними про його рівень освідченості.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ст. 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту положень статей 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів встановлений статтею 16 ЦК України.Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Як правило, спосіб захисту порушеного права визначено законом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Питання про судові витрати суд вирішує за правилами ст.141 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 247, 263-265, 430 ЦПК України,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 треті особи Вербківська сільська рада Павлоградського району, Друга Павлоградська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3 про застосування наслідків нікчемного правочину відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду через Павлоградський міськрайоний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року) : до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України : апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 13 листопада 2019 року.

Суддя І.С. Шаповалова