Постанова

Іменем України

14 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 460/2149/17

провадження № 61-16996св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Орган опіки та піклування Яворівської районної державної адміністрації,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року у складі колегії суддів: Левика Я. А., Струс Л. Б., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування Яворівської районної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі.

Під час перебування в шлюбі у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 .

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 04 березня 2014 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. З 2013 року сторони проживають окремо. Після розірвання шлюбу спільна дитина проживає разом з матір`ю.

Позивач зазначала, що ОСОБА_2 неодноразово створював загрозу життю та здоров`ю як позивачу так і їх спільному сину. Постійні сварки та триваючі конфлікти негативно відображаються на психологічному розвитку та моральному стані дитини. Відповідач неодноразово поводив себе агресивно та наносив їй тілесні ушкодження в присутності дитини та руйнував майно, яке знаходиться в квартирі позивача. Визначеного органом опіки та піклування порядку побачень з дитиною відповідач не дотримується. Упродовж останніх чотирьох років відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не спілкується з сином в необхідному обсязі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, жорстоко поводиться з дитиною, що негативно впливає на психологічний розвиток та моральний стан дитини.

У зв`язку з наведеним позивач просила позбавити відповідача батьківських прав щодо сина.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 12 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Позбавлено батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щодо його малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач не виконував своїх батьківських обов`язків щодо сина ОСОБА_3 та вчиняв дії, які ставили під загрозу життя, здоров`я та інтереси дитини. Одночасно доцільність позбавлення батьківських прав підтверджена висновком органу опіки та піклування Яворівської районної державної адміністрації.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку.

Постановою Львівського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові, суд апеляційної інстанції виходив з того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо самоусунення батька від виконання батьківських обов`язків та не встановив у чому полягає свідоме та умисне ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків та у чому саме полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав. Апеляційний суд зазначив, що між сторонами існує спір щодо порядку участі відповідача у спілкуванні та вихованні дитини, матеріали справи не містять доказів винної поведінки та умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав є невмотивований, винесений без достатніх правових підстав, суд першої інстанції не врахував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилковоговисновку про недоведеність позову, не звернув уваги на наявні у справі докази ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, жорстокого поводження з сином та негативного впливу на нього. Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги наявності у відповідача психічного захворювання, що є небезпечним для дитини. Натомість суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо необхідності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо його сина ОСОБА_3 , оскільки саме цей суд мав можливість допитати свідків та надати оцінку всім наявним доказам.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 24 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано її матеріали.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року №460-ІХ (далі - Закон №460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у вересні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом №460-ІХ.

Відповідно до частини першої статті 401 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суди встановили, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час перебування у якому в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 04 березня 2014 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Сторони проживають окремо. Позивач, вважаючи, що відповідач вчиняє дії, що оставлять під загрозу життя та здоров`я спільного сина, ухиляється від участі у вихованні дитини, звернулась до органу опіки та піклування із заявою про надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2

29 серпня 2017 року Яворівська районна державна адміністрація, як орган опіки та піклування, надала висновок № 694/17 про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо його малолітнього сина, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) (а. с. 35).

Отримавши такий позитивний висновок, позивач звернулася до суду з вказаним позовом.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні. Батько проти позбавлення батьківських прав заперечує, а позбавлення батьківських прав слід розглядати як крайній захід сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей. Крім того, суд апеляційної інстанції правильно не погодився з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки він є недостатньо обґрунтованим.

У зв`язку з цим доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно не врахував висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача є необґрунтованим.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд вважав недоведеним факт самоусунення відповідача від виконання батьківських обов`язків.

З матеріалів справи вбачається, що предметом розгляду комісії з питань захисту прав дитини при Яворівській районній державній адміністрації була заява ОСОБА_2 щодо встановлення часу відвідування малолітнього сина ОСОБА_3 , у зв`язку з вчиненням перешкод у спілкуванні з сином. Відповідно до висновку комісії з питань захисту прав дитини при Яворівській районній державній адміністрації від 12 грудня 2013 року № 184 відповідачу надано дозвіл на відвідування свого малолітнього сина щонеділі з 10 до 14 години в присутності матері (а. с. 7).

Надалі 17 січня 2017 року встановлено наступний порядок побачень та проведення спільного дозвілля відповідача з сином: у будні дні: щовівторка та щоп`ятниці з 17 до 20 години; у вихідні дні: перша, третя субота місяця з 11 до 20 години; друга, четверта неділя місяця з 11 до 20 години.

Також встановлено, що у провадженні Яворівського районного суду Львівської області перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_2 про визначення порядку участі у спілкуванні і вихованні дитини (справа № 460/4415/16). Наявність вказаної справи свідчить про інтерес батька в участі у вихованні дитини.

ОСОБА_2 заперечував проти позбавлення його батьківських прав, обґрунтував відсутність спілкування з сином конфліктом з його матір`ю, а тому апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, доцільність вжиття якого органом опіки та піклування достатньо не аргументовано, з огляду на те, що засідання комісії з вирішення вказаного питання відбувалося без запрошення сторін та урахування їх думок і ставлення до вирішення спору.

Матеріали справи не містять доказів навмисного ухилення батька від участі у вихованні спільної дитини, як і доказів вчинення дій, які шкодять дитині. Встановлено, що апеляційний суд обґрунтовано не погодився з висновком органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки такий висновок винесено без достатніх правових підстав, є невмотивованим, не містить обґрунтування доцільності такого рішення з точки зору позитивного впливу на дитину.

У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, «що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини».

Колегія суддів відхиляє доводи заявника про те, що постанова апеляційного суду порушує права дитини, оскільки матеріали справи не містять належних та достатніх доказів, які б свідчили про порушення інтересів дитини відповідачем.

Доводи заявника щодо відсутності зацікавленості відповідача у спілкуванні з дитиною були предметом перевірки судів першої та апеляційної інстанцій, а тому окремого аналізу не потребують.

Верховний Суд відхиляє доводи заявника про неврахування судом апеляційної інстанції фактів жорстокого поводження відповідача з сином. Як позивачем так і судом першої інстанції не наведено конкретних доведених належними доказами випадків навмисного фізичного або психічного насильства відповідача щодо дитини, застосування ним недопустимих методів виховання, приниження людської гідності дитини тощо.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Вони стосуються як власного тлумачення заявником норм матеріального права, так і переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, та свідчать лише про незгоду заявника з ухваленим у справі судовим рішенням.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За наслідками розгляду касаційної скарги встановлено, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Отже, відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, оскільки відсутні підстави для скасування судового рішення.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний