Провадження № 22-ц/4808/248/20
Провадження № 22-ц/4808/249/20
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Томин О.О., Ясеновенко Л.В.

за участю секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УКРСИББАНК» на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене 18 листопада 2019 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 28 листопада 2019 року, та на додаткове рішення, ухвалене 18 грудня 2019 року, повний текст якого виготовлено 24 грудня 2019 року, в складі судді Пастернак І.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УКРСИББАНК» про визнання бездіяльності банку щодо неподання держателю або реєстратору Державного реєстру заяви про припинення обтяження і вилучення відповідного запису з Державного реєстру незаконною, вилучення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про обтяження квартири, вилучення з Державного реєстру іпотек запису про іпотеку квартири, стягнення завданих збитків,

в с т а н о в и в:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до ПАТ «УКРСИББАНК», в якому, з урахуванням уточнень, просила визнати бездіяльність банку щодо неподання держателю або реєстратору Державного реєстру заяви про припинення обтяження і вилучення відповідного запису з Державного реєстру незаконною, вилучити: з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження квартири, з Державного реєстру іпотек запис про іпотеку квартири, а також стягнути завдані збитки у розмірі 25 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 26 вересня 2007 року між сторонами укладено договір про надання споживчого кредиту №0. Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором цього ж дня було укладено договір іпотеки, згідно якого в іпотеку банку передано належне їй на праві власності нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 . Зобов`язання за кредитним договором нею виконано достроково, кошти повернуто в повному обсязі, що підтверджується довідкою від 11 червня 2013 року. У зв`язку з цим вона зверталась до банку з проханням виконати необхідні дії, пов`язані зі зняттям всіх обтяжень щодо об`єкта іпотеки. Також очікувала невідкладного зняття обтяження квартири, оскільки мала намір укласти договір купівлі-продажу та отримала завдаток в розмірі 25 000,00 грн. Незважаючи на неодноразові письмові вимоги товариство не подало до реєстратора Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень заяву про припинення обтяження і вилучення відповідного запису з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, внаслідок чого позивач не змогла укласти договір купівлі-продажу квартири. В зв`язку з бездіяльністю банку вона була незаконно позбавлена права розпоряджатись своїм майном та змушена відшкодувати іншій стороні суму завдатку в подвійному розмірі, чим спричинено збитки. Посилаючись на вказані обставини просила задовольнити позов.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 18 листопада 2019 року позовну вимогу ОСОБА_1 про стягнення завданих збитків залишено без розгляду.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 18 листопада 2019 року позов задоволено частково. Визнано незаконною бездіяльність ПАТ «УКРСИББАНК», яка виразилась в неподанні держателю або реєстратору Державного реєстру заяви про припинення обтяження і вилучення відповідного запису з Державного реєстру щодо квартири АДРЕСА_1 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Також стягнуто з ПАТ «УКРСИББАНК» на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору в розмірі 243,60 грн.

Додатковим рішенням Івано-Франківського міського суду від 18 грудня 2019 року з ПАТ «УКРСИББАНК» на користь ОСОБА_1 стягнуто витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем вжито заходи щодо припинення іпотеки на вказану квартиру лише в ході розгляду справи 15 листопада 2019 року. А тому позовна вимога про визнання незаконною бездіяльності ПАТ «УКРСИББАНК» щодо неподання держателю або реєстратору Державного реєстру заяви про припинення обтяження і вилучення відповідного запису з Державного реєстру щодо квартири АДРЕСА_1 Франківську підлягає до задоволення. При цьому суд керувався законодавством про захист прав споживачів. Стягуючи витрати на професійну правничу допомогу суд виходив з їх доведеності.

Не погоджуючись із рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції представник ПАТ «УКРСИББАНК» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить оскаржувані рішення скасувати. Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом помилково застосовано до спірних правовідносин норми Закону України «Про захист прав споживачів». Так, згідно з положеннями Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Станом на 11 червня 2013 року дія кредитного договору та договору іпотеки припинились. Таким чином, між сторонами були відсутні договірні відносини.

Питання зняття заборони та вилучення записів з відповідних реєстрів щодо предмету іпотеки повинно вирішуватись на підставі Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За змістом статті 16 цього Закону державна реєстрація припинення іпотеки, обтяження проводиться на підставі, в тому числі, письмової вимоги боржника чи іншої особи, права якої порушено через наявність таких реєстраційних записів. При цьому заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень не приймається у разі відсутності документа, що підтверджує оплату послуг. Оскільки ні укладеним між сторонами договором іпотеки, ні діючим законодавством станом на 11 червня 2013 року не було передбачено обов`язку обтяжувача по оплаті державного мита та послуг за внесення записів до реєстру при реєстрації припинення обтяжень, то вважають, що позивач як власник нерухомого майна повинен самостійно звернутись із заявою про припинення обтяжень нерухомого майна, оплативши такі послуги. Проте, цих обставин при винесенні рішення не враховано.

Також вказує, що місцевим судом безпідставно стягнуто витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до угоди про надання професійної правничої допомоги від 11 березня 2019 року адвокат Малетин А.Я. взяв на себе зобов`язання надавати таку допомогу, здійснювати представництво, захист прав та інтересів клієнта лише в господарських судах України, органах юстиції, виконавчій службі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, з повним та об`єктивним дослідженням усіх доводів сторін, поданих доказів, що мають значення для справи.

В засіданні апеляційного суду представник ПАТ «УКРСИББАНК» - Матвійчук М.З. доводи скарги підтримав з наведених у ній мотивів .

Представник ОСОБА_1 адвокат Малетин А.Я. доводів скарги не визнав посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення Івано-Франківського міського суду від 18 листопада 2019 року оскаржується в частині задоволення позовних вимог, а тому апеляційним судом переглядається лише в цій частині.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Як правильно встановив суд першої інстанції, і це підтверджується матеріалами справи, 26 вересня 2007 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УКРСИББАНК») було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 31 620,00 доларів США строком до 25 вересня 2037 року (а.с.6-9).

Цього ж дня з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між сторонами укладено іпотечний договір, згідно якого в іпотеку банку передано нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 (а.с.10-11).

Згідно з довідкою №55-3/248/102 станом на 11 червня 2013 року у ОСОБА_1 відсутня заборгованість по договору про надання споживчого кредиту №0 від 26 червня 2007 року (а.с.12).

У зв`язку з повним виконанням зобов`язань за кредитним договором позивачка 10 червня, 19 червня та 16 серпня 2013 року зверталась до ПАТ «УКРСИББАНК» з письмовими заявами, в яких просила подати заяву для державної реєстрації припинення іпотеки (а.с.13, 14, 16).

Листом №12-21/22137 від 20 червня 2013 року товариством відмовлено у задоволенні її вимог (а.с.15).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження державним реєстратором приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н.В. 15 листопада 2019 року внесено запис про припинення іпотеки та обтяження нерухомого майна (а.с.124, 125).

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За приписами статей 3, 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Частиною дев`ятою статті 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що державна реєстрація припинення іпотеки, обтяження проводиться на підставі заяви обтяжувача, яку він зобов`язаний подати протягом п`яти робочих днів з дня припинення іпотеки, обтяження самостійно або на письмову вимогу боржника чи іншої особи, права якої порушено через наявність таких реєстраційних записів.

Враховуючи, що заява про державну реєстрацію припинення іпотеки та обтяження має бути подана протягом п`яти робочих днів з дня припинення іпотеки, натомість така подана ПАТ «УКРСИББАНК» тільки 15 листопада 2019 року, тобто в ході розгляду справи, суд першої інстанції обґрунтовано визнав незаконною бездіяльність товариства у неподанні державному реєстратору заяви про припинення обтяження і вилучення відповідного запису з Державного реєстру.

Доводи апеляційної скарги вказаного висновку місцевого суду не спростовують, а зводяться лише до неправильного тлумачення норм матеріального права.

Разом з тим, посилання апелянта щодо помилкового застосування до спірних правовідносин норм Закону України «Про захист прав споживачів» є обгрунтованими, оскільки 11 червня 2013 року у зв`язку з виконанням позивачкою у повному обсязі основного зобов`язання, яке виникало з кредитного договору, договірні правовідносини між сторонами припинено.

Натомість місцевим судом не застосовано Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який є спеціальним законом щодо регулювання відносин, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.

У зв`язку з наведеним та враховуючи правильний по суті висновок щодо вирішення вказаної позовної вимоги, колегія суддів вважає, що рішення Івано-Франківського міського суду від 18 листопада 2019 року необхідно змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови, а в іншій частині оскаржене рішення залишити без змін.

Що стосується доводів апеляційної скарги стосовно додаткового рішення, то колегія суддів враховує таке.

Матеріалами справи підтверджується, що 18 листопада 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Малетин А.Я. подав заяву про розгляд справи за відсутності позивача чи її адвокатів. При цьому зазначив, що докази на підтвердження понесених позивачкою витрат на правничу допомогу будуть подані в строки, визначені ЦПК України після винесення рішення (а.с.120).

10 грудня 2019 року позивач звернулася до суду із заявою про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 4 000,00 грн, до якої долучено акт №01/12-19 про надання послуг професійної правничої допомоги від 06 грудня 2019 року, угоду про надання професійної правничої допомоги від 11 березня 2019 року та квитанцію до прибуткового касового ордера (а.с.133, 134, 135, 136).

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно із частиною п`ятою статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи, що судом першої інстанції 18 листопада 2019 року розглянуто справу за відсутності учасників, повний текст рішення складено 28 листопада 2019 року, то останнім днем подання доказів на підтвердження понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу було 03 грудня 2019 року.

Однак, заява про ухвалення додаткового рішення із долученням відповідних доказів подана ОСОБА_1 10 грудня 2019 року, тобто поза межами встановленого частиною восьмою статті 141 ЦПК України п`ятиденного строку після ухвалення рішення суду.

За змістом статті 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вищенаведене апеляційний суд вважає, що додаткове рішення Івано-Франківського міського суду від 18 грудня 2019 року підлягає скасуванню, а заява ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу - залишенню без розгляду.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 просив стягнути на користь останньої судові витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані із переглядом справи у суді апеляційної інстанції, в розмірі 3 000,00 грн. На підтвердження таких витрат суду подано: договір про надання адвокатом ОСОБА_2 професійної правничої допомоги від 08 січня 2020 року №3/01/20, копію акта надання професійної правничої допомоги за цим договором від 12 лютого 2020 року з описом наданих послуг, квитанцію до прибуткового касового ордера від 12 лютого 2020 року про оплату 3 000,00 грн.

Згідно з пунктом третім частини першої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами другою та третьою статті 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При стягненні витрат на правничу допомогу необхідно враховувати, що такі витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування цих витрат. А отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правничу допомогу, а саме: надано договір на правничу допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Окрім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні розміру компенсації витрат позивача на правничу допомогу, колегія суддів не вбачає підстав для їх зменшення враховуючи заперечення апелянта щодо стягнення таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Вирішуючи питання про стягнення понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд дійшов висновку про те, що з врахуванням складності справи та виконаних робіт, принципу співмірності та розумності судових витрат, долучених доказів щодо цих витрат, які підтверджують їх розмір та документальне обґрунтування, що не суперечить принципу розподілу судових витрат та відповідає критерію розумної необхідності їх, з ПАТ «УКРСИББАНК» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 3 000,00 грн судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 374, 376, 381 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УКРСИББАНК» задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 18 листопада 2019 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Додаткове рішення Івано-Франківського міського суду від 18 грудня 2019 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу залишити без розгляду.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «УКРСИББАНК» на користь ОСОБА_1 3 000,00 грн судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.О. Томин

Л.В. Ясеновенко

Повний текст постанови виготовлено 14 лютого 2020 року