Провадження № 2/127/1922/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.12.2020 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Романюк Л.Ф.,

при секретарі Курутіній О.В.,

за участі позивачки ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Вінницької міської ради (21050 м. Вінниця, вул. Соборна, 59) про набуття права власності на квартиру за набувальною давністю,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Вінницької міської ради про набуття права власності на квартиру за набувальною давністю, мотивуючи позовну заяву тим, що відповідно до рішення виконкому Вінницької міської ради від 25.02.1993 року № 139, будинок АДРЕСА_2 продано ТОВ ВКП «МА-КІ» ЛТД та зобов`язано відсилити мешканців з ветхих будинків АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 та буд. АДРЕСА_4 , згідно проекту капітального ремонту та реконструкції протягом 1993 -1994 років. Одними із мешканців будинку АДРЕСА_3 була сім`я ОСОБА_3 .

Рішенням виконкому Вінницької міської ради від 03.10.1996 року № 767 затверджено протокол спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету ПТУ - 4 по розподілу квартир та дозволено ВПТУ № 4 здати в експлуатацію 44 х квартирний житловий будинок переобладнаний з гуртожитку по АДРЕСА_5 без чистового упорядження квартир.

Із змісту затвердженого протоколу вбачається, що з 44 квартир житлового будинку по АДРЕСА_5 , училищу надано 20 квартир. ІНФОРМАЦІЯ_1 на черзі перебувала ОСОБА_1 , яка претендує на однокімнатну квартиру.

Рішенням виконавчого комітету № 921 від 05.12.1996 року затверджено акт Державної комісії прийомки до експлуатації 44-х квартирного житлового будинку по АДРЕСА_5 .

Рішенням виконавчого комітету № 29 від 30.01.1997 року затверджено спільні рішення адміністрації та профспілкових комітетів: ВПТУ № 4, управління освіти Вінницької ОДА, комітету з фізичної культури та спорту облдержадміністрації, управління міського господарства, Староміського районного суду м. Вінниці про надання квартир, згідно з додатком на 7 аркушах. Визначено співвласниками сумісної дольової власності ВКП «МА-КІ» ЛТД, власниками квартир фізичних осіб, та 117/200 долі зареєстровано за ПТУ - 4 як державну власність. Відповідно до п.26 додатку квартира АДРЕСА_3 надана ОСОБА_3 та її дочці ОСОБА_4 . Дане рішення протиправним не визнавалось.

Згідно з вищевказаним рішенням ОСОБА_3 на сім`ю з двох осіб 07.02.19 року був виданий ордер № 0023 на квартиру АДРЕСА_3 . Ордер на спілу квартиру отримала інспектор УМГ Чубенко.

ОСОБА_3 з дочкою до спірної квартири не вселилась, через непридатність приміщення для проживання та брак коштів на проведення ремонту.

У 2000 році ОСОБА_3 померла.

Відповідно до протоколу № 20 засідання профспілкового комітету і адміністрації ВПУ4 від 25.04.1999 року згідно черги квартиру АДРЕСА_6 надано ОСОБА_1 з сім`єю, яка перебувала на квартирному обліку за місцем своєї роботи.

Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1599 від 26.06.2008 року затверджено акт приймання - передачі у комунальну власність територіальної громади Вінниці житлового будинку по АДРЕСА_5 .

Відповідно до довідки управління житлового господарства № 153 від 13.02.2009 року будинок по АДРЕСА_5 , знаходиться на балансі управління господарства.

Зазначені вище факти були встановлені ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 09.04.2013 року № 2-2453/10. Відповідно до вказаної ухвали, оскільки на момент виникнення спору спірна квартира АДРЕСА_6 відносилась до відомчого житлового фонду, загальне управління квартирою здійснювало ВПУ4 м. Вінниці, на балансі якого вона значилась до 26.06.2008 року. До часу прийняття рішення виконкому міської ради № 1599 від 26.06.2008 року власником квартири була держава всобі Міністерства освіти та науки України, ВПУ 4 вправі був розпорядитись квартирою на свій розсуд в тому числі, надавши її своєму працівнику.

Як вбачається з протоколу № 20 від 25.04.1999 року, на спільному засіданні профспілкового комітету і адміністрації ВПУ 4 було вирішено виділити, згідно черги пустуючи квартиру ОСОБА_1 .

Таким чином, ОСОБА_1 вселилась в квартиру, добросовісно не знаючи в момент заволодіння квартирою і не повинна була знати про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивачка як володілець майна була впевнена у тому, що на це майно не претендують інші особи і вона отримала це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Просила суд, визнати право власності ОСОБА_1 . 30.08.1972 року на квартиру АДРЕСА_6 .

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував, щодо задоволення позовних вимог.

Представником відповідача ОСОБА_2 надано відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що позивачкою не доведено її право на визнання квартири за набувальною давністю.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні зазначила, що ОСОБА_1 протягом тривалого часу добросовісно користується квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , справно платить комунальні послуги.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні дала аналогічні покази.

Вислухавши думку учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що даний позов не підлягає до задоволення зі слідуючих підстав.

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до рішення виконкому Вінницької міської ради від 25.02.1993 року № 139, будинок № 1 по вул. Кропивницького продано ТОВ ВКП «МА-КІ» ЛТД та зобов`язано відсилити мешканців з ветхих будинків АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 та буд. АДРЕСА_4 , згідно проекту капітального ремонту та реконструкції протягом 1993 -1994 років. Одними із мешканців будинку АДРЕСА_3 була сім`я ОСОБА_3 (а.с.18).

Рішенням виконкому Вінницької міської ради від 03.10.1996 року № 767 затверджено протокол спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету ПТУ - 4 по розподілу квартир та дозволено ВПТУ № 4 здати в експлуатацію 44 х квартирний житловий будинок переобладнаний з гуртожитку по АДРЕСА_5 без чистового упорядження квартир (а.с.18).

Із змісту затвердженого протоколу вбачається, що з 44 квартир житлового будинку по АДРЕСА_5 , училищу надано 20 квартир. ІНФОРМАЦІЯ_1 на черзі перебувала ОСОБА_1 , яка претендує на однокімнатну квартиру.

Рішенням виконавчого комітету № 921 від 05.12.1996 року затверджено акт Державної комісії прийомки до експлуатації 44-х квартирного житлового будинку по АДРЕСА_5 (а.с.18).

Рішенням виконавчого комітету № 29 від 30.01.1997 року затверджено спільні рішення адміністрації та профспілкових комітетів: ВПТУ № 4, управління освіти Вінницької ОДА, комітету з фізичної культури та спорту облдержадміністрації, управління міського господарства, Староміського районного суду м. Вінниці про надання квартир, згідно з додатком на 7 аркушах. Визначено співвласниками сумісної дольової власності ВКП «МА-КІ» ЛТД, власниками квартир фізичних осіб, та 117/200 долі зареєстровано за ПТУ - 4 як державну власність. Відповідно до п.26 додатку квартира АДРЕСА_3 надана ОСОБА_7 та її дочці ОСОБА_4 . Дане рішення протиправним не визнавалось (а.с.18)

Згідно з вищевказаним рішенням ОСОБА_7 на сім`ю з двох осіб 07.02.19 року був виданий ордер № 0023 на квартиру АДРЕСА_3 . Ордер на спілу квартиру отримала інспектор УМГ Чубенко (а.с.18).

Відповідно до протоколу № 20 засідання профспілкового комітету і адміністрації ВПУ4 від 25.04.1999 року згідно черги квартиру АДРЕСА_6 надано ОСОБА_1 з сім`єю, яка перебувала на квартирному обліку за місцем своєї роботи (а.с.20).

Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1599 від 26.06.2008 року затверджено акт приймання - передачі у комунальну власність територіальної громади Вінниці житлового будинку по АДРЕСА_5 (а.с.14).

Зазначені вище факти були встановлені ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 09.04.2013 року № 2-2453/10. Відповідно до вказаної ухвали, оскільки на момент виникнення спору спірна квартира АДРЕСА_6 відносилась до відомчого житлового фонду, загальне управління квартирою здійснювало ВПУ4 м. Вінниці, на балансі якого вона значилась до 26.06.2008 року. До часу прийняття рішення виконкому міської ради № 1599 від 26.06.2008 року власником квартири була держава в особі Міністерства освіти та науки України, ВПУ 4 вправі був розпорядитись квартирою на свій розсуд в тому числі, надавши її своєму працівнику (а.с. 16-21).

Як вбачається з протоколу № 20 від 25.04.1999 року, на спільному засіданні профспілкового комітету і адміністрації ВПУ 4 було вирішено виділити, згідно черги пустуючу квартиру ОСОБА_1 (а.с.19).

Відповідно до вимог ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно до ст. 344 ч. 1 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України, а згідно до ч. 4 цієї ж статті право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

У п.6 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків.

При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України у своїй постанові №5 від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю слід враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Крім того, у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-150/0/4-13 від 28.01.2013р. зазначено, що судам слід мати на увазі, що позов про право власності за давністю володіння не може пред`являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном по волі власника і завжди знає хто є власником майна. У такого володільця право на чуже майно має похідний та обмежений характер.

Також даним Листом визначено, що при вирішенні спорів, пов`язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

У позовній заяві ОСОБА_1 стверджує, що відповідно до рішення адміністрації та профспілкового комітету від 25.04.1999 року та ухвалою суду від 09.04.2013 року по справі №2-2453/10 квартирою вона користується з відома органів, що надали квартиру, і не вважає зайняття квартири самоправним.

Відтак, з самої позовної заяви вбачається, що на думку позивача, вона була і є законним користувачем квартири, і що саме важливе знала увесь час користування, хто є безпосереднім власником, вона знала про похідний та обмежений характер її права на майно, а тому не може вважатися добросовісним володільцем.

Щодо іншої обставини, яку необхідно довести позивачу, про відсутність у неї титулу (підстави) для володіння майном та набуття права власності, слід зазначити наступне.

Листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-150/0/4-13 від 28.01.2013р. визначено, при вирішенні спорів, пов`язаних із виникненням і припиненням права власності, судам слід мати на увазі, що норми ст. 344 ЦК про набувальну давність не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалось на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

У позовній заяві позивачкою чітко вказано, що вона заселилась у квартиру з дозволу власника, ВПУ №4 рішенням від 25.04.1999 року - ці обставини повністю скасовують можливість позивача визнати дану квартиру за набувальною давністю.

Враховуючи твердження позивача, слід звернути увагу на позицію Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладену у Листі №24-150/0/4-13 від 28.01.2013р., про те, що застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі, якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння (наприклад, спадкування), а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визначити, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли.

Також у Постанові Верховного Суду України від 14.08.2019 року по справі №465/6560/15-ц зазначено, що аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст.344 ЦК, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, у тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже в цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Враховуючи, що позивачка переконана у наявності у неї законних підстав на проживання у квартирі, яка є комунальною власністю, тому не може вважатись безтитульним володільцем спірного приміщення.

Водночас важливо зазначити наступні обставини, які також спростовують доводи позивачки з приводу правових підстав визнання квартири за набувальною давністю.

В провадженні Замостянського районного суду м. Вінниці перебувала цивільна справа за позовом виконавчого комітету Вінницької міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_8 за участю третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_4 про виселення з квартири АДРЕСА_6 без надання іншого жилого приміщення; за позовом ТОВ «МАКИ» ЛТД до ОСОБА_1 про виселення з жилого приміщення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_8 до виконавчого комітету BMP про визнання права користування жилим приміщенням, зобов`язання укласти договір найму та видати ордер.

Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 29.08.09р. у задоволенні позовних вимог виконавчого комітету BMP та сім`ї Пересуньків відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 09.04.2013р. апеляційну скаргу BK BMP на вказане вище рішення відхилено, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на вказане рішення відхилено, рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 29.08.2009р. залишено без змін. (а.с.16-21).

У даних судових справах ОСОБА_1 наполягала на своєму законному володіння та користування квартирою на підставі дозволу власника, що повністю спростовує доводи з приводу набуття права власності за набувальною давністю.

Таким чином, можна зробити висновок, що позивачем взагалі не доведено її право на визнання квартири за набувальною давністю і на обов`язкове доведення якого звертає увагу Верховний Суд України в «Узагальненні судової практики щодо права власності при розгляді цивільних справ» від 01.07.2014р.

Згідно ч. ч. 1-3, 5ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Між тим, з огляду на встановлені судом обставини, можливо дійти висновку, що між сторонами виникли правовідносини, які регламентуються іншими нормами ЦК України.

Відповідно до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положення ч.2 ст.5 ЦПК України вказують на те, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд, відповідно до викладеної в позовній заяві вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Суд позбавлений можливості застосування положень ч.2 ст.5 ЦПК України, оскільки вважає, що ЦК України визначає ефективний спосіб захисту порушеного права у даному випадку.

Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову через невірно обраний позивачем спосіб захисту.

Керуючись ст. 344 ЦК України ст. ст. 4, 19, 141-142, 200, 263-265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Вінницької міської ради (21050 м. Вінниця, вул. Соборна, 59) про набуття права власності на квартиру за набувальною давністю - відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду може бути оскаржено, шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 24.12.2020 року.

Суддя: