КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/6990/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЛОКО» на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва в складі судді Савлук Т.В., постановлену в м. Київ 03 червня 2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЛОКО» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У травні 2020 року позивач ТОВ «Фінансова компанія «ЛОКО» звернувся до суду із даним позовом.

Позов мотивовано тим, що між АКБ «Форум» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 0028/04/00-N від 29 грудня 2004 року, за умовами якого кредитор надає позичальнику кредит для купівлі нерухомості у сумі 15000 доларів США до 28 грудня 2009 року під 14 % річних. 26 вересня 2018 року між ПАТ «Банк Форум» та ТОВ «ФК «ЛОКО» був укладений договір № 1269-Ф про відступлення прав вимоги, в тому числі до позивача перейшло право вимоги до відповідача за договором кредиту. Відповідачем на момент подання позову належним чином не виконано обов`язку щодо повернення кредиту та сплати нарахованих відсотків, а також штрафних санкцій, в зв`язку з чим виникла заборгованість загальним розміром 539482,80 грн., з яких позивач бажає стягнути грошові кошти по заборгованості у сумі 300000 грн. На підставі вищевикладеного просив стягнути із відповідача на свою користь 300000 грн. та судові витрати.

Також в травні 2020 року ТОВ «Фінансова компанія «ЛОКО» подало до суду заяву про забезпечення позову, в якій просило накласти арешт на земельну ділянку (кадастровий номер :66:543:0001) загальною площею 0,0532 га. за адресою АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Заяву позивач обґрунтовував тим, що в рамках поданої позовної заяви про стягнення заборгованості існують підстави вважати, що відповідач може позбутись зазначеного майна, належного їй на праві власності, оскільки належним чином не бажає повертати борг вже понад 10 років, такі дії зі сторони відповідача значно ускладнять процес повернення боргу у майбутньому. Посилався на правові позиції Верховного Суду, викладені в ухвалі від 20 серпня 2018 року у справі № 917/1390/17, 02 вересня 2019 року у справі № 917/137/19, роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03 червня 2020 року в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Позивач ТОВ «ФК «ЛОКО», не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 03 червня 2020 року та постановити нову ухвалу, якою задовольнити заяву про забезпечення позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що за змістом заяви про забезпечення позову вбачається необхідність забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку, оскільки позивачем зазначено необхідне обґрунтування, нормативна база та судова практика в подібних питаннях, однак судом першої інстанції не було належним чином досліджено необхідні матеріали справи, в результаті чого неправильно встановлено обставини. Судом проігноровано той факт, що 12 листопада 2018 року позивач набув право власності на предмет іпотеки згідно договору кредиту, а саме на садовий будинок відповідача, який знаходиться на вищевказаній земельній ділянці, і у випадку будь-яких маніпуляцій із земельною ділянкою право власності позивача на садовий будинок може бути порушеним.

Вказував, що судом не взято до уваги обставини, зазначені в заяві про забезпечення позову, зокрема про наявність значного і довготривалого боргу відповідача, який вона уникає погашати навіть частково, що може вказувати на те, що відповідач може вживати дії по відчуженню свого майна, зокрема і відчуження земельної ділянки, для уникнення відповідальності. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити ефективний захист порушених прав заявника, за захистом яких він звернувся до суду, зокрема заявник змушений буде здійснювати додаткові процесуальні дії для відновлення свого порушеного права, залучати до участі у справі нових учасників, пред`являти нові позовні вимоги, коригувати уже заявлені позовні вимоги, що призведе до порушення строків розгляду даної справи.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

В письмових поясненнях на апеляційну скаргу, що надійшли до суду 20 жовтня 2020 року, відповідач в особі представника ОСОБА_2 вказувала на те, що між сторонами не існує спірних відносин щодо стягнення боргу, забезпечення позову не є співмірним, висновки суду першої інстанції про відмову в забезпечення позову є обґрунтованими. Просила в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду із даною заявою про забезпечення позову у справі про стягнення заборгованості за договором позики, ТОВ «ФК «ЛОКО» посилалося на те, що в рамках поданої позовної заяви про стягнення заборгованості існують підстави вважати, що відповідач може позбутись зазначеного майна, належного їй на праві власності, оскільки належним чином не бажає повертати борг вже понад 10 років, такі дії зі сторони відповідача значно ускладнять процес повернення боргу у майбутньому, оскільки у разі реалізації усього належного відповідачу нерухомого майна державний виконавець не зможе виконати рішення суду, що буде підставою повернення виконавчого документа у зв`язку із відсутністю майна у боржника. Посилався на правові позиції Верховного Суду, викладені в ухвалі від 20 серпня 2018 року у справі № 917/1390/17, 02 вересня 2019 року у справі № 917/137/19, роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

В матеріалах справи наявні наступні докази, якими позивач доводить існування підстав для забезпечення позову: копія кредитного договору № 0028/04/00-N від 29 грудня 2004 року, укладеного між АКБ «Форум» та ОСОБА_1 , копія договору про відступлення прав вимоги № 1269-Ф від 26 вересня 2018 року, укладеного між АКБ «Форум» та ТОВ «ФК «ЛОКО» з додатками, розрахунок боргу за кредитним договором ОСОБА_1 ; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності садового будинку за адресою АДРЕСА_1 , інформація Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, згідно якого земельна ділянка для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби пл. 0,0532 га. із кадастровим номером :66:543:0001 за адресою АДРЕСА_1 » належить на праві власності ОСОБА_1 .

Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення судуабо ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до вимог ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно ч. 1 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» роз`яснено судам, що при розгляді заяви про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконанню чи утрудненню виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

З аналізу статей 150-153 ЦПК України можна дійти висновку, що забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

З наведених вищевказаних положень закону вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволенні позову.

При цьому варто враховувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заява про забезпечення позову не містить жодних обґрунтувань щодо відсутності гарантій виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог, також позивачем не доведено наявність обставин, які б давали підстави припускати, що існує вірогідність того, що відповідачем вчиняються дії, спрямовані на відчуження майна, що позбавляє суд можливості дійти висновку про наявність достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Разом із тим, дані висновки суду першої інстанції є помилковими та не узгоджуються із предметом позову і доказами, наявними в матеріалах справи.

Так, із наданих заявником доказів вбачається, що ТОВ «ФК «ЛОКО» звернулося із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, копія кредитного договору, договору про відступлення права вимоги на користь позивача і розрахунок заборгованості, наявні в матеріалах справи, вказують на наявність майнового спору між сторонами, і у випадку задоволення позову із відповідача на користь позивача може бути стягнута заборгованість в розмірі 300000 грн., примусове звернення стягнення на які здійснюватиметься у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. ч. 2, 5 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Відповідно до ст. ст. 177, 178 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

На підтвердження реєстрації за відповідачем нерухомого майна позивач надав інформацію Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку.

Оскільки належне відповідачу нерухоме майно як об`єкт цивільних прав не вилучене та не обмежене в обороті, ризик його відчуження за умови невжиття заходів забезпечення позову є постійним.

Отже, припущення заявника про те, що незастосування заходів по забезпеченню позову може утруднити або унеможливити виконання рішення суду, є обґрунтованим.

Враховуючи майновий характер позовних вимог, відповідач має об`єктивну можливість розпорядитися належним йому нерухомим майном на власний розсуд, зокрема, відчужити його в будь-який спосіб, що може призвести до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду про стягнення грошових коштів в разі задоволення позову.

За таких обставин не можна вважати, що судом першої інстанції в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду про відсутність обґрунтувань в заяві про забезпечення позову щодо відсутності гарантій виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог, недоведеності обставин, які б давали підстави припускати вірогідність вчинення дій відповідачем, спрямованих на відчуження майна, не ґрунтуються на оцінці доказів, наявних в матеріалах справи.

Таким чином, ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 03 червня 2020 року не можна вважати законною та обґрунтованою, вона не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи по суті заяву ТОВ «ФК «ЛОКО» про забезпечення позову, апеляційний суд враховує, що предметом позову по даній справі є стягнення із відповідача на користь позивача грошових коштів, і у разі задоволення позову із ОСОБА_1 на користь позивача може бути стягнуто 300000 грн.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що невжиття заходів забезпечення позову, призначення яких полягає у тимчасовому обмеженні права відповідача ОСОБА_1 розпоряджатися належним їй майном, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, ефективний захист та поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, в разі задоволення заявлених позовних вимог, оскільки ризик відчуження майна відповідача, за рахунок якого може бути виконане судове рішення, є постійним.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

З огляду на вищенаведене та беручи до уваги те, що між сторонами виник спір про стягнення заборгованості, ціна позову становить 300000 грн., позивач обґрунтовано навів припущення про те, що відчуження відповідачем майна, яке належить останньому, ускладнить або взагалі виключить можливість в майбутньому виконати рішення суду шляхом забезпечення виконання боргових зобов`язань за рахунок майна відповідача, в разі ухвалення судом рішення на користь позивача, а також навів обґрунтовані припущення вірогідного відчуження майна, захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту на належне відповідачеві нерухоме майно - земельну ділянку з кадастровим номером :66:543:0001 загальною площею 0,0532 га. за адресою АДРЕСА_1 - відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій. Будь-які права інших осіб, що не є учасниками судового процесу, не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу.

Разом із тим, апеляційний суд відхиляє як такі, що не мають відношення до забезпечення позову про стягнення заборгованості, доводи апеляційної скарги, що 12 листопада 2018 року позивач набув право власності на предмет іпотеки згідно договору кредиту, а саме на садовий будинок відповідача, який знаходиться на земельній ділянці за вказаною адресою, і у випадку відчуження земельної ділянки право власності позивача на садовий будинок може бути порушеним.

Оцінюючи доводи представника відповідача, що викладені як в письмових поясненнях на апеляційну скаргу, так і в судовому засіданні під час розгляду апеляційної скарги щодо неспівмірності заходів забезпечення із заявленими позивачем вимогами, апеляційний суд враховує наступне.

Так, співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, що можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з врахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження під час розгляду справи по суті і не вирішується під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчитися, що між сторонами виник спір.

Як вбачається із матеріалів справи, між сторонами виник спір про стягнення заборгованості, чого представник відповідача і не заперечувала, а доводи щодо обґрунтованості заявлених позивачем вимог не можуть бути оцінені судом при розгляді заяви про забезпечення позову, оскільки підлягають вирішенню при розгляді спору по суті.

Оцінюючи можливість настання негативних наслідків, що можуть настати в результаті забезпечення позову в вигляді накладення арешту на земельну ділянку, що належить відповідачеві, апеляційний суд враховує, що за результатами розгляду справи по суті в раз недоведеності позивачем заявлених вимог заходи забезпечення будуть скасовані.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи, позивач зареєстрував за собою право власності будинок, що знаходиться на належній відповідачу земельній ділянці. Доводи представника відповідача щодо незаконності такої реєстрації права власності за позивачем також не можуть бути вирішені під час розгляду заяви про забезпечення позову та можуть бути вирішені при зверненні відповідача із відповідним позовом до суду.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України - скасуванню, оскільки викладені у ній висновки не відповідають обставинам справи, та оскільки вона постановлена із порушенням норм процесуального права, із прийняттям нової постанови про задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером :66:543:0001 загальною площею 0,0532 га. за адресою АДРЕСА_1 .

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЛОКО» задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 03 червня 2020 року скасувати та прийняти нову постанову.

Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЛОКО» про забезпечення позову задовольнити.

Накласти арешт на земельну ділянку з кадастровим номером :66:543:0001 загальною площею 0,0532 га. за адресою АДРЕСА_1 , належну на праві власності ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 05 листопада 2020 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.