Справа № 463/6372/19 Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/811/1908/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 травня 2020 року в складі судді Гирича С.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Личаківського районного у місті Львові відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, треті особи: Приватний нотаріус Жовківського районного нотаріального округу Львівської області Чемерис Галина Ярославівна, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення факту батьківства,-

встановила:

У серпні 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідачів Личаківського районного у місті Львові відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, треті особи: Приватний нотаріус Жовківського районного нотаріального округу Львівської області Чемерис Г.Я., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про встановлення факту батьківства.

Позов обгрунтовувала тим, що народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Львові. Згідно Свідоцтва про народження її матір`ю є ОСОБА_6 , а батько вписаний зі слів матері - ОСОБА_7 . Після народження, мати заявниці залишила її в лікарні і дитина перебувала в різних дитячих будинках. Позивачка знайшла свою матір, яка проживає в Російській Федерації та родинних відносин з донькою не підтримує. Вона також встановила, що її біологічним батьком є ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . За життя навідувалась до нього, налагоджувала з ним контакт, однак визнати факт батьківства раніше не встигла.

Для підтвердження батьківства позивачка провела експертне дослідження, матеріали для якої надала рідна сестра ОСОБА_8 . Факт того, що рідні матір та батько позивача до та після її народження проживали разом без реєстрації шлюбу, а також те, що ОСОБА_1 дійсно є рідною донькою померлого ОСОБА_8 , може підтвердити сестра останнього ОСОБА_9 . Крім того, після смерті ОСОБА_8 відкрилась спадщина, тому встановлення факту батьківства є необхідним для прийняття спадщини позивачкою.

Просила встановити факт батьківства ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , щодо позивачки ОСОБА_1 .

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 12 травня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Личаківського районного у місті Львові відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, треті особи: Приватний нотаріус Жовківського районного нотаріального округу Львівської області Чемерис Галина Ярославівна, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення факту батьківства відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду оскаржив представник позивачки ОСОБА_2 , вважає незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалено при неповному дослідженні всіх обставин справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, тому підлягає скасуванню.

В апеляційній скарзі зазначає, що позивачка після її народження була залишена в лікарні, а в подальшому до досягнення повноліття перебувала в різних дитячих будинках. Згідно свідоцтва про народження її матір`ю є ОСОБА_6 , а батько вписаний зі слів матері ОСОБА_7 .

ОСОБА_1 тривалий час розшукувала своїх рідних батьків та родичів, з`ясувала, що її матір проживає в Російській федерації, Ростовська обл., район Гуково.

Також, позивачка отримала інформацію з приводу її рідного батька, яким є ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 та до моменту смерті постійно проживав у АДРЕСА_1 , крім цього позивачка дізналася про наявність у неї сестер та брата.

Для підтвердження того, що біологічним батьком ОСОБА_1 є ОСОБА_8 , позивачка просила сестру ОСОБА_10 ОСОБА_9 здати тест на ступінь родинних зв`язків, який проведено 23.01.2019, згідно висновку тесту ймовірність родинних зв`язків становить 98,913823730 %.

Зазначає, що встановлення факту батьківства їй необхідно для прийняття спадщини.

Покликаючись на обставини, які склалися між нею та її матір`ю, відсутність доказів щодо спільного проживання та ведення господарства її матері та ОСОБА_8 , єдиним способом доведення батьківства після смерті ОСОБА_8 було проведення тесту ДНК із рідною сестрою ОСОБА_8 ОСОБА_9 .

Звертає увагу, що Верховний Суд у справі № 310/3095/17 виклав висновок, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини, його доказова цінність переважає будь який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства, що також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини.

Вважає, що усунення її батьків від виконання своїх батьківських обов`язків не може перешкоджати праву ОСОБА_1 на спадкування майна свого батька, яке прямо передбачене ст. 9 Європейської конвенції про правовий статус дітей, народжених поза шлюбом.

Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 травня 2020 рокута ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали, в обґрунтування надали пояснення, аналогічні доводам скарги.

Представник відповідача Личаківського районного у місті Львові відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, а також третя особа приватний нотаріус Жовківського районного нотаріального округу Львівської області Чемерис Галина Ярославівна, в судове засідання не прибули, подали заяви про розгляд справи у їх відсутність, а треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки та її представника на підтримку доводів скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий суд зазначив, що для категоричного висновку про визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.

Крім цього, для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.

Разом з цим, жодних об`єктивних даних про спільне проживання й ведення спільного господарства ОСОБА_8 та матір`ю позивачки до її народження, доказів про спільне виховання або утримання ними дитини, суду не надано, позивач не залучила до розгляду справи свою матір, пояснивши, що вона проживає у Російській Федерації і не бажає підтримувати її.

Крім цього, сама позивачка у судовому засіданні підтвердила, що ОСОБА_8 спільного господарства із її матір`ю не вели, зі слів матері, був її вітчимом і вступав із нею у статеві відносини мимо її волі, від чого вона завагітніла, на час народження позивачки вона у шлюбі не перебувала взагалі і інформація про батька дитини записана з її слів, батьківство не оспорювала, оскільки боялася його.

При цьому, суд врахував, що ОСОБА_8 помер, у зв`язку із чим безпосередньо перевірити та встановити такі обставини неможливо, однак за життя категорично заперечував факт батьківства стосовно позивачки.

В свою чергу, суд зазначив, що наявність спорідненого родства позивачки з ОСОБА_9 , рідною сестрою померлого ОСОБА_8 , не є достатнім доказом для встановлення факту батьківства останнього відносно позивачки, оскільки висновків судово-генетичної та судово-імологічної експертизи за участю позивачки та ОСОБА_8 , які б підтверджували походження позивачки від ОСОБА_8 , суду не надано.

Врахуваши відсутність достовірних даних, як про визнання батьківства померлим ОСОБА_8 за життя, так і про спільне проживання й ведення спільного господарства останнім та матір`ю позивачки до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини, а також відсутності висновку експертизи про біологічне походження позивачки від ОСОБА_8 , суд дійшов висновку, що достатніх доказів для встановлення факту батьківства немає, тому відмовив у задоволенні позову.

Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України колегія суддів враховує таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_1 (дівоче прізвище ОСОБА_11 ) народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Львові, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 19.04.1986. Згідно запису у свідоцтві матір`ю позивачки є ОСОБА_6 , а батько записаний зі слів матері - ОСОБА_7 .

Як вбачаєтеся із матеріалів справи, позивачка отримала дані, що її біологічним батьком насправді є ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживав за адресою АДРЕСА_1 та помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9).

В матеріалах справи наявна копія заяви ОСОБА_1 від 12.02.2019, подана приватному нотаріусу Жовківського районного нотаріального округу Львівської області Чемерис Г.Я. про прийняття спадщини за законом після смерті її батька ОСОБА_8 (а.с. 11).

Звертаючись з позовними вимогами позивачка ОСОБА_1 підстави для задоволення позову фактично зводила до того, що встановила свого біологічно батька, за життя навідувалась до нього, налагоджувала з ним контакт, однак факт батьківствавін не визнав. Для підтвердження батьківства позивачка провела експертне дослідження, матеріали для якого надала рідна сестра ОСОБА_8 . Встановлення факту батьківства їй необхідне для прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_8 .

З матеріалів справи вбачається, що визначений відповідачем Личаківський районний у м. Львові відділ ДРАЦС Головного ТУЮ у Львівській області зазначає, що будь якими діями чи бездіяльністю прав та інтересів позивачки ОСОБА_1 , не порушував, просив виключити його з числа відповідачів, а розгляд справи провести за відсутності представника (а.с. 151).

Треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , як діти покійного ОСОБА_8 , фактично не заперечували проти позовних вимог, просили розгляд справи проводити без їх участі.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України).

Згідно із статтею 300 ЦК України особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства.

Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.

Визначення походження дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі між собою, врегульовано статтею 125 СК України.

Відповідно до частини другої статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за заявою чоловіка, який вважає себе батьком дитини; за рішенням суду.

Згідно із частиною другої статті 128 СК України підставою для визнання батьківства за рішенням суду є будь які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Пленум Верховного Суду України у постанові від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» (пункт 3) роз`яснив, що при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми Кодексу про шлюб та сім'ю України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з тим, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми Кодексу про шлюб та сім`ю України, оскільки позивачка, як особа щодо якої встановлюється батьківство, народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Згідно із ст. 53 КпШС України у разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків, батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.

Частиною третьою статті 53 КпШС України визначено чотири юридично значимі обставини встановлення батьківства, кожна з яких є необхідною і достатньою для задоволення позову: а) спільне проживання та ведення спільного господарства батьками дитини до її народження; б) спільне виховання батьками дитини; в) спільне утримання батьками дитини; г) визнання батьківства відповідачем.

Як роз`яснено у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», згідно зі статтею 53 КпШС України підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. У необхідних випадках суд для з`ясування питань, пов`язаних із походженням дитини, може з урахуванням обставин справи призначити відповідну судову експертизу.

Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.

За приписами статей 12, 81, 89, 229 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно із статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини.

Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття.

Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї.

Під спільним утриманням дитини слід розуміти, як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-4163св18), від 29 серпня 2018 року у справі № 641/9147/15-ц (провадження № 61-26210св18), від 21 листопада 2018 року у справі № 225/6301/15-ц (касаційне провадження № 61-30047св18).

Колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про те, що звертаючись до суду з відповідним позовом, ОСОБА_1 на підтвердження своїх вимог не надала суду жодного належного і допустимого доказу.

Так, стверджуючи про підставність свого позову та необґрунтованість висновків суду першої інстанції, залишення поза увагою місцевим судом обставин, які мають значення для справи, позивачка самостійно зазначає, що за життя померлого ОСОБА_8 навідувалася до нього, намагалась налагодити з ним контакт і переконувала його визнати своє батьківство відносно неї, однак, згідно пояснень останньої, він категорично заперечував проти цього.

При цьому, сам факт підтримання ОСОБА_8 будь яких відносин чи особистих стосунків з ОСОБА_6 , як про це, на думку позивачки, свідчать пояснення сестри ОСОБА_8 - ОСОБА_9 , на переконання колегії суддів, не може бути покладений в основу визначення біологічного походження позивачки від ОСОБА_8 .

Більше того, сама позивачка стверджувала, що ОСОБА_8 спільного господарства із її матір`ю не вів, у шлюбі з нею не перебував.

Разом з цим, системний аналіз наведених вище положень закону свідчить про те, що походження дитини від батька, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини та не визнав у встановленому законом порядку свого батьківства, ґрунтується на підставі встановлення кровного споріднення між дитиною та батьком, тобто обставин, які свідчать про біологічне походження дитини від певної особи.

Зазначений висновок узгоджується з роз`ясненнями, викладеними в п. п. 3, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Європейський суд з прав людини, практика якого згідно із статтею 10 ЦПК України є джерелом права, зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства («Kalacheva v. Russia», заява № 3451/05, § 34, рішення ЄСПЛ від 07 травня 2009 року).

Поряд з цим, ОСОБА_8 , як особа по відношенню до якої позивачка бажає встановити батьківство помер, відтак безпосередньо перевірити та встановити такі обставини об`єктивно неможливо, доказів щодо проведення відповідних тестів за життя ОСОБА_8 , позивачка не надала.

Натомість, для підтвердження відповідних обставин, позивачка провела експертне дослідження, матеріали для якої надала рідна сестра ОСОБА_8 ОСОБА_9 (а.с. 119-121).

Так, із Звіту по тесту на родинні зав`язки ID від 23.01.2019 (зразки букального епітелію відбиралися 28.12.2018) вбачається, що ймовірність родинних зав`язків між позивачкою ОСОБА_1 та ОСОБА_9 становить 98,913823730 % (а.с. 15-16).

Разом з цим, колегія суддів виходить з того, що у даній категорії справ, кровна спорідненість має бути доведеною фактично між особою, яка з однієї сторони просить встановити батьківство, та особою, яка таке заперечує, тобто правовідносини належать до приватноправових, відтак припущення в цій частині не можуть братись до уваги та бути покладені в основу відповідного рішення.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що наявність споріднених родинних зв`язків позивачки з ОСОБА_9 , рідною сестрою померлого ОСОБА_8 , є недостатнім доказом для встановлення факту батьківства ОСОБА_8 відносно позивачки, оскільки висновків судово-генетичної або судово-імологічної експертизи за участю позивачки та ОСОБА_8 , які б підтверджували походження позивачки від останнього, суду не надано.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції правильно керувався положеннями норм матеріального права та роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», враховував наявні в матеріалах справи докази та дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачкою не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, які свідчать про її походження від ОСОБА_8 , тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Колегія суддів вважає, що ухвалене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 03 листопада 2020 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета