КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2020 року м. Київ

Справа № 372/3164/17-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 січня 2020 року, ухвалене у складі судді Соколова О.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення витрат на утримання спільного майна,

встановив:

У грудні 2017 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_3 про стягнення витрат на утримання спільного майна.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що з 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не проживають однією сім`єю. Згідно з рішенням Обухівського районного суду Київської області від 09.02.2017 року позивач є співвласником 1/2 частки домоволодіння та земельної ділянки. Вказує, що з 2015 року відповідач не здійснювала оплату житлово-комунальних послуг та не приймала участі в утриманні майна. З 2015 року позивач сплатив за житлово-комунальні послуги грошові кошти у розмірі 30 439 грн., а тому позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача половини коштів, сплачених за утримання житлового будинку у розмірі 15 219,50 грн., судового збору у сумі 640 грн., а також витрат на правничу допомогу у розмірі 4480 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 січня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що позивачем було заявлено вимоги про стягнення витрат на утримання будинку АДРЕСА_1 , а не квартири, як зазначено у рішенні.

Крім того, судом було зазначено, що відповідач набула право власності на вказаний будинок лише 09.02.2017 року, при цьому судом не було взято до уваги, що позивач та відповідач перебували у шлюбі з 19.10.1991 року до 11.02.2015 року, та перебуваючи у шлюбі, набули у власність вказаний вище будинок. Вказані обставини також підтверджуються рішенням Обухівського районного суду Київської області від 09 лютого 2017 року.

Згідно з Законом України «Про житлово-комунальні послуги» споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідач зобов`язана утримувати будинок, який належав їй на праві спільної сумісної власності до 09.02.2017 року, а з 09.02.2017 року належить їй на праві спільної часткової власності та виконувати покладені на неї обов`язки власника, в тому числі сплачувати комунальні послуги, які дозволяють зберігати будинок у належному стані, навіть якщо вона в цьому будинку не проживає.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, оскільки суд при вирішенні спору вірно виходив з двох обставин: з режиму права спільної сумісної власності будинку та не користування будинком відповідачем. Суд врахував те, що упродовж 2015 року будинок належав на праві спільної сумісної власності і тільки в 2017 році статус власності змінився - на спільну часткову власність. Вказана обставина не заперечується скаржником, позивач в судовому засіданні особисто визнав факт, що відповідач у 2015 році не проживала у будинку.

Отже, доводи позивача про стягнення з відповідача комунальних послуг як зі співвласниці будинку є безпідставними, оскільки у вказаний період відповідач не була власником 1/2 частини будинку, рішення суду про визнання такого права набрало законної сили 03 березня 2017 року, а право власності набувається з моменту державної реєстрації такого права. Судом першої інстанції, виходячи з обставин не користування відповідачем будинком у 2015 році та те, що послуги охорони та телекомунікаційних послуг не віднесені Законом України «Про житлово-комунальні послуги» до таких послуг, також вірно не застосовано до спірних правовідносин п.5 ч.3 ст. 20 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не була власником 1/2 частини будинку та право власності на її частку не було зареєстроване у встановленому законом порядку. Оскільки позивач у зазначений ним період був єдиним власником то, відповідно, він мав сплачував кошти за утримання належного йому майна. Тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не обґрунтовано та не доведено ті обставини, на які він посилається у позові.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, оскільки вони зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 19.10.1991 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, про що зроблено актовий запис №582, що підтверджується копією свідоцтва про одруження від 19.10.1991 року (а.с. 7).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва 11.02.2015 року шлюб між сторонами розірвано.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 09.02.2017 року у цивільній справі №372/4514/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, визнано домоволодіння та земельну ділянку з кадастровим номером :03:036:0040, площа 0,12 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , а також автомобіль БМВ марки Х5 2011 року випуску державний номерний знак НОМЕР_1 спільною сумісною власністю.

Відповідно до рішення суду вищевказане майно визнано спільною сумісною власністю подружжя та здійснено поділ спільного майна у рівних частинах, тобто по 1/2 частині.

Встановлено, що відповідач набула право власності на 1/2 частини будинку за рішенням суду від 09.02.2017, яке набрало законної сили 03.03.2017 року.

Відповідач зареєстрована та проживала упродовж 2015 року та на даний час за адресою : АДРЕСА_3 .

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Конституції України та ч. 4 ст. 319 ЦК України при здійсненні права власності визначається, що власність зобов`язує.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частиною 1 ст. 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із статтею 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Отже, позивач та відповідач в силу вимог статей 322, 360 ЦК України зобов`язанні утримувати майно, що їм належить, та брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 06 травня 2019 року у справі № 712/10644/16.

Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин), споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч. 4 ст. 544 ЦК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №521/3743/17-ц та у постанові Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Як вбачається зі змісту рішення Обухівського районного суду Київської області від 09 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, судом встановлено, та не заперечується сторонами, що позивач та відповідач з 1991 року перебували у зареєстрованому шлюбі. З метою будівництва будинку придбали у 2004 році земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер :03:036:0040, площа 0,12 га.), на якій, як випливає із матеріалів справи, збудовано садовий будинок, загальною площею 676,2 кв.м. , на який 11.04.2006 року видано свідоцтво про право власності на ім`я ОСОБА_1 . З огляду на наведене суд вважав обґрунтованими доводи позивачки ОСОБА_3 в частині щодо придбання земельної ділянки та будівництва на ній за спільні кошти садового будинку, яким сторони володіють та користуються ( а.с. 10-13).

Отже, судом встановлено, що жилий будинок та земельна ділянка з кадастровим номером :03:036:0040, площа 0,12 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 були набуті сторонами у спільну сумісну власність у період шлюбу.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 09 лютого 2017 року право власності на 1/2 частину домоволодіння та земельної ділянки було визнано за ОСОБА_3 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, яке було набуто ними у спільну власність протягом 2004 - 2006 років.

За викладених обставин, висновки суду першої інстанції про те, що до ухвалення судом зазначеного рішення ОСОБА_3 не була співвласником будинку та не була зобов`язана нести витрати на його утримання, є помилковими.

Звертаючись до суду з позовом позивач ОСОБА_1 посилався на те, що ним у 2015 році було сплачено: за газопостачання 19 259 грн.:січень - 3200 грн., березень - 8285 грн., квітень - 4820,59 грн., травень - 660 грн., червень - 408, 51 грн., листопад - 1 164,90 грн. грудень - 720 грн.; за послуги з охорони домоволодіння 9900 грн.: січень - 900 грн., лютий - 900 грн., березень - 900 грн., квітень - 900 грн., травень - 900 грн., червень - 900 грн., липень - 900 грн., вересень - 900 грн., жовтень - 900 грн., листопад - 900 грн., грудень - 900 грн.

Всього на утримання належного сторонам спільного майна, позивачем було сплачено у 2015 році 29 159 грн. (19259 грн. + 9900 грн.), що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями квитанцій

Таким чином, позивач належними доказами підтвердив факт того, що він ніс тягар утримання спільного майна.

Відповідно до ст. 322 ЦК України на власника покладено тягар утримання свого майна: власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому згідно з ч. ч. ст. 317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Отже, відповідач, відповідно до вимог ст. 360 ЦК України, як співвласник, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, зобов`язана брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном, тому має компенсувати позивачу сплачену ним 1/2 частину вартості вказаних комунальних послуг ( газопостачання) та послуг з охорони будинку.

Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції на вище зазначені вимоги закону на наявні в матеріалах справи докази уваги не звернув, не врахував, що позивач та відповідач в силу вимог статей 322, 360 ЦК України зобов`язанні утримувати майно та брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Разом з тим, вимога про стягнення оплати за телекомунікаційні послуги у сумі 1280 грн. задоволенню не підлягає, оскільки така послуга використовувалася особисто позивачем в міру потреби в ній, при цьому позивачем не надано доказів, що отримання телекомунікаційних послуг було необхідним для утримання будинку. Отже, оскільки позивачем не доведено, що витрати в цій частині пов`язані із утриманням спільного майна, тому вони не можуть бути покладеними на відповідача.

Враховуючи викладене, з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню половина від суми здійснених ним платежів в частині оплати послуг на управління, утримання та збереження спільного майна, зокрема за послуги газопостачання та охорони домоволодіння в розмірі 14 579 грн. 50 коп. (29 159 грн. : 2 = 14 579 грн. 50 коп.).

Посилання суду в оскаржуваному рішенні на те, що відповідач не зареєструвала право спільної часткової власності на належну їй частку майна у встановленому законом порядку, не може бути підставою для відмови у даному позові, оскільки згідно зі ст. 2 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Заперечення відповідача у відзиві на апеляційну скаргу щодо відсутності підстав для стягнення з витрат за утримання будинку, оскількиу 2015 році вона не проживала у цьому будинку, є безпідставними, оскільки витрати на газопостачання будинку та послуги з охорони домоволодіння є витратами, пов`язаними із утриманням спільного майна і ці витрати не залежать від факту проживання власника у належній їй частині будинку, а тому відповідач відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язана брати участь у витратах, які позивач поніс у спірний період на оплату наведених послуг.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги та наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення і ухвалення нового судового рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрат на утримання та збереження спільного майна в розмірі 14 579 грн. 50 коп.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з вимогами ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог підлягають стягненню судові витрати, в розмірі 95,8% від суми понесених судових витрат. Враховуючи, що при поданні позову позивачем було сплачено 640 грн. судового збору, при поданні апеляційної скарги - 960 грн., та понесено витрати на надання правової допомоги в сумі 4480 грн. ( підтверджується договором про надання правової допомоги від 17.05.2017 року, актом-приймання передачі від 01.06.2017 року, рахунком на оплату від 26.05.2017 року та квитанцією від 26.05.2017 року про сплату за правову допомогу 4480 грн.), то сума судових витрат, що підлягають відшкодуванню позивачу, становить : 6080 грн. х 95,8% = 5824 грн. 64 коп.

В свою чергу відповідачем понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 2250 грн. (підтверджується договорами про надання правової допомоги від 22.11.2017 року та від 02.01.2018 року, актами-прийому передачі наданої правової допомоги від 31.12.2017 року та від 29.05.2018 року, квитанціями від 22.05.2018 року на суму 1800 грн. та від 26.05.2018 року на суму 450 грн.), а тому пропорційно сумі, у задоволенні якої суд відмовляє позивачу, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в сумі: 2250 грн. х 4,2% = 94 грн. 50 коп.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 січня 2020 року - скасувати та прийняти постанову:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення витрат на утримання спільного майна - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на утримання та збереження спільного майна в розмірі 14 579 (чотирнадцять тисяч п`ятсот сімдесят дев`ять) грн. 50 коп. та судові витрати в розмірі 5824 грн. 64 коп.

В задоволенні іншої частини вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу в сумі 94 грн. 50 коп.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.