Постанова

Іменем України

14 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 200/9228/18

провадження № 61-5785св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи: Виконавчий комітет Шевченківської районної у місті Дніпрі ради, Шевченківський районний у місті Дніпрі відділ Державної міграційної служби України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Лаченкової О. В., Варенко О. П., Городничої В. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заяви та рішень судів

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

У заяві ОСОБА_1 посилався на те, що він уперше прибув в Україну з батьками з республіки Азербайджан у місто Дніпро у віці одного року, приблизно у лютому 1991 року. У 1997 році він пішов у перший клас Дніпропетровської середньої школи № 32. У 1998 році із невідомих причин його батьки зникли, залишили його самого. Колишні сусіди допомогли йому звернутися до азербайджанської діаспори, де він познайомився із ОСОБА_3 . У нього немає жодного документа, який посвідчує особу. Він не може офіційно працевлаштуватися до жодного підприємства, не перебуває на обліку у жодному фонді соціального страхування, пенсійному фонді, не може отримати в податковій інспекції ідентифікаційний номер, не може відкрити банківські рахунки та отримати банківські картки, кредити, не може виїхати за кордон, не може бути визнаним громадянином жодної країни.

Із урахуванням наведеного, заявник просив встановити факт постійного проживання на території України на 24 серпня 1991 року його батьків (батько- ОСОБА_4 , мати - ОСОБА_5), з якими він у неповнолітньому віці постійно проживав на території України.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2018 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Встановлено юридичний факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року батьків ОСОБА_1 (батько - ОСОБА_4 , мати - ОСОБА_5), з якими ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у неповнолітньому віці постійно проживав на території України.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив із того, що надані суду докази свідчать про постійне проживання заявника на території України до 24 серпня 1991 року.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Шевченківського районного відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області задоволено. Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2018 року скасовано. У задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що заявником не надано належних доказів на підтвердження факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У березні 2019 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не враховано, що факт постійного проживання заявника на території України вже встановлений рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2014 року у справі № 200/8274/14-ц, яке набрало законної сили. Заявник повинен був отримати громадянство України ще на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2014 року, проте відповідач відмовляється від вчинення таких дій, чим позбавляє заявника права на нормальне життя. Крім того, апеляційним судом не дотримано вимог закону щодо мотивування свого рішення.

У травні 2019 року від Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області надійшов відзив на касаційну скаргу представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , у якому заявник просить відхилити указану касаційну скаргу та залишити без змін постанову суду апеляційної інстанції, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга представникаОСОБА_1 ОСОБА_2 не підлягає задоволенню із таких підстав.

Встановлені судами обставини

Заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Бікін Хабаровського краю у Російській Федерації, що підтверджується копією свідоцтва про народження від 24 грудня 1991 року.

У 1991 році у віці 2-х місяців від народження разом з батьками заявник прибув на територію України з республіки Азейбарджан.

Відповідно до довідки, виданої квартальним комітетом № 21 Красногвардійського району м. Дніпра від 13 травня 2014 року, заявник мешкав за адресою: АДРЕСА_1 , із лютого 1991 рокупо квітень 1997 року.

Також факт проживання заявника на території України підтверджується його Свідоцтвом про базову загальну освіту, Серії НОМЕР_1 , виданого 24 червня 2005 року КЗО середньої загальноосвітньої НВК № 51, та Атестатом серії НОМЕР_2 , виданого 27 червня 2007 року КЗО середньої загальноосвітньої НВК № 51.

З метою отримання паспорту громадянина України заявник звертався до Бабушкінського районного відділу у м. Дніпропетровську Головного управління в Дніпропетровській області з відповідною заявою.

Листом Бабушкінського районного відділу у м. Дніпропетровську Головного управління в Дніпропетровській області від 18 квітня 2014 року № 1267 заявнику повідомлено, що для отримання паспорта громадянина України необхідно надати факт підтвердження постійного проживання в Україні (до 24 серпня 1991 року).

Нормативно-правове обґрунтування

Статтею 3 Закону України «Про громадянство України» регламентовані випадки належності до громадянства України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Пунктом другим цієї норми Закону встановлено, що особи, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав, також є громадянами України.

У пункті 44 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Із наданого заявником свідоцтва про народження вбачається, що його батьки на момент народження заявника (30 грудня 1990 року) були громадянами Азербайджану.

Враховуючи те, що заявником не надано належних та достовірних доказів того, що його батьки- ОСОБА_4 та ОСОБА_5 станом на 24 серпня 1991 року постійно проживали на території України, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення.

Посилання заявника у касаційній скарзі на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2014 року, яким встановлено факт постійного проживання на території України з лютого 1991 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не спростовують висновків апеляційного суду, оскільки предметом розгляду у цій справі є встановлення юридичного факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року батьків ОСОБА_1 (батько - ОСОБА_4 , мати - ОСОБА_5), з якими ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у неповнолітньому віці постійно проживав на території України.

Доводи касаційної скарги про те, що на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2014 року заявник повинен був отримати громадянство України, проте відповідач відмовляється від вчинення таких дій, чим позбавляє заявника права на нормальне життя, не можуть братися до уваги при розгляді цієї справи, оскільки у такому випадку права заявника підлягають захисту шляхом звернення до суду із позовом про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії в порядку адміністративного судочинства.

Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що апеляційним судом не дотримано вимог закону щодо мотивування свого рішення, є необґрунтованими, оскільки як неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Інші доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішень, оскільки зводяться до незгоди з висновкам апеляційного суду щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом. У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2019 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик