КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Печерського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Матійчук Г.О. в м. Київ 12 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення коштів,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В серпні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про стягнення коштів, просила стягнути із Державної казначейської служби України на свою користь 34531,99 грн. інфляційних нарахувань на прострочену суму 387150 грн. за весь час прострочення з 13 грудня 2016 року по 24 червня 2017 року та 3 % річних від простроченої суми в розмірі 6173,19 грн., що разом становить 40705,18 грн., та судові витрати 768,40 грн.

Заявлені вимоги мотивувала тим, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 14 червня 2016 року її позов до прокуратури Закарпатської області та держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями, задоволено частково, стягнуто з Казначейства за рахунок державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на її користь 387150 грн. Дане судове рішення після перегляду його судом апеляційної інстанції 12 вересня 2016 року набрало законної сили і між нею та відповідачем виникло грошове зобов`язання, в якому Казначейство (боржник) зобов`язано було вчинити на її (кредитора) користь певну дію (сплатити кошти), а у неї виникло право вимагати від боржника виконання його обов`язку. В порушення вимог ст. 129-1 Конституції України, приписів Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» Казначейство судове рішення протягом трьох місяців (до 13 грудня 2016 року) не виконало і перерахувало їй присуджені кошти лише 24 червня 2017 року. Отже, прострочення відповідачем виконання судового рішення (грошового зобов`язання) відбулося з 13 грудня 2016 року по 24 червня 2017 року і відповідач на її вимогу зобов`язаний виплатити додатково до присудженої суми 34531,99 грн. інфляційних нарахувань та 3 % річних від простроченої суми в розмірі 6173,19 грн., що разом становить 40705,18 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто шляхом списання Державною казначейською службою України з рахунку державного бюджету на користь позивача 3 % річних та суму інфляційних втрат у розмірі 40705,18 грн., вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відповідач Державна казначейська служба України, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 листопада 2019 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що рішення Ужгородського міськрайонного суду від 14 червня 2016 року суду про відшкодування шкоди на користь позивача набрало законної сили 12 вересня 2016 року, судом видано виконавчий лист від 03 жовтня 2016 року, який позивач 06 жовтня 2016 року разом із заявою про виконання подав до Казначейства, яке згідно з Положенням про Державну казначейську служби України здійснює безспірне списання коштів державного ті місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Механізм виконання рішень про стягнення коштів держаного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845.

Казначейство, з метою здійснення заходів, передбачених п. 36 Порядку, направило заяву ОСОБА_1 разом з оригіналом виконавчого листа Головному управлінню Державної казначейської служби України в Закарпатській області. У свою чергу, Головне управління ДКС України в Закарпатській області 07 листопада 2016 року відповідно до абзацу 2 п. 37 Порядку направило виконавчий лист разом із документами до Казначейства для виконання. Листом Казначейства від 17 січня 2017 року позивачу повідомлено, що на виконанні з 11 листопада 2016 року перебуває виконавчий лист, та повідомлено про здійснення підготовчих заходів, необхідних для перерахування коштів на користь позивача.

Зазначав, що позивач вже подавала позов до Закарпатського окружного адміністративного суду, в якому просила зобов`язати Державну казначейську службу України нарахувати і сплатити на її користь компенсацію за порушення строку виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду від 14 червня 2016 року за весь час прострочення. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року по цій справі у задоволенні позову відмовлено, зазначивши, що п. 35-40 Порядку № 845 не встановлюють строку перерахування боржнику коштів державного бюджету, відтак у цьому випадку не може нараховуватись компенсація за порушення встановленого строку перерахування коштів, право на яку оспорює позивач. Також у постанові встановлено, що безспірне списання коштів відбувалось не з Казначейства як окремої юридичної особи, а здійснювалось за рахунок держави за програмною класифікацією видатків: КПКВК 3504030, і законодавством не встановлено строку перерахування коштів державного бюджету за цією програмною класифікацією видатків. Тобто, Казначейство у даному випадку не є боржником в розумінні ст. 625 ЦК України, адже фактично у спірних правовідносинах Казначейство є органом, який відповідно п. 2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» виконав рішення про стягнення коштів з державного бюджету.

Вказував, що висновок суду першої інстанції щодо несвоєчасного виконання рішення суду у справі ґрунтується виключно на вимогах Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» щодо строку виплати коштів (ч. 4 ст. 3 Закону). Такий висновок був би правильним, коли б спірні правовідносини регулювалися вказаним Законом, проте це не відповідає дійсності, і зазначена позиція Казначейства також підтверджується постановою Верховного Суду від 30 квітня 2020 року по справі № 804/2076/17.

Від позивача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, вказуючи, що на час виконання судового рішення (січень - липень 2017 року) діяв Порядок № 845 в редакції від 28 грудня 2016 року, положення якого передбачали право Казначейства, при необхідності, звертатися до Міністерства фінансів України з поданням про необхідність внесення змін до Закону України про Державний бюджет (п. 49) і це призводило до відкладення безспірного списання коштів.

В подальшому постановою Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2018 року № 154 п.п. 4 п. 11 Порядку був доповнений частиною наступного змісту: «На час відкладення безспірного списання коштів перебіг строку виконання рішення про стягнення коштів зупиняється». Оскільки на час виконання рішення про стягнення на її користь коштів Порядок № 845 не містив положень про зупинення перебігу строку виконання рішення, Казначейство зобов`язано було відповідно до Закону № 4901-VІ виконати рішення протягом трьох місяців. Спростовувала доводи відповідача в апеляційній скарзі, що відповідальність за прострочення виконання судового рішення відсутня, оскільки Порядок (п. 35 - 40) не встановлює строку перерахування боржнику коштів державного бюджету, вважала, що оскільки Порядок є підзаконним актом, а строки виконання судових рішень встановлені Законом № 4901-VІ, який є обов`язковим для застосування.

Не погоджувалася із позицією відповідача в апеляційній скарзі про різницю виконання судового рішення про стягнення коштів з Держави (з державного бюджету) та державного органу, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 167 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин, і Казначейство як боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання незалежно від того, чи виникла така неможливість з його вини чи випадково.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 про стягнення коштів, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області про відшкодування шкоди ОСОБА_1 в розмірі 387150 грн., завданої незаконними рішеннями органів досудового розслідування і прокуратури, яке набрало законної сили 12 вересня 2016 року, виконано Державною казначейською службою України лише 24 червня 2017 року із пропуском тримісячного строку з дня набуття чинності рішенням суду, на користь позивача підлягають стягненню кошти за прострочення грошового зобов`язання згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України - 3 % річних та сума інфляційних втрат шляхом списання цих сум Державною казначейською службою України з рахунку державного бюджету.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 червня 2016 року у справі № 308/13083/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 12 вересня 2016 року, частково задоволено позов ОСОБА_1 до Прокуратури Закарпатської області, Державної казначейської служби України, третя особа Головне управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями, бездіяльністю органів досудового розслідування і прокуратури, стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 387150 грн. (а. с. 7 - 16).

03 жовтня 2016 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області видано виконавчий лист № 308/13083/15-ц на виконання вказаного рішення, який позивачем пред`явлено до виконання шляхом подання заяви до Державної казначейської служби України 06 жовтня 2016 року (а. с. 17 - 19).

Фактичне виконання рішення суду шляхом перерахування коштів позивачу відбулось 24 червня 2017 року, що вказано у позові і визнається відповідачем.

На а. с. 30 - 36 знаходиться копія постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі № 857/917/18 від 20 грудня 2018 року за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про зобов`язання вчинити дії, яким скасовано рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 травня 2018 року та прийнято постанову, якою в задоволенні позову відмовлено з тих підстав, що позивач не має права на отримання компенсації в розмірі 3 % річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, оскільки у спірному випадку стягненню підлягає відшкодування моральної шкоди із Державного бюджету, безспірне списання повинне здійснюватись за окремою бюджетною програмою в порядку черговості надходження.

Даною постановою встановлено також, що Державною казначейською службою України, з метою здійснення заходів, передбачених Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, направлено заяву ОСОБА_1 з оригіналом виконавчого листа Головному управлінню Державної казначейської служби України в Закарпатській області (лист від 12 жовтня 2016 року). 07 листопада 2016 року відповідно до вимог вищезазначеного Порядку, Головне управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області направило виконавчий лист разом із документами до Державної казначейської служби України для виконання. Листом Державної казначейської служби України від 17 січня 2017 року позивача повідомлено про те, що на виконанні з 11 листопада 2016 року перебуває виконавчий лист, виданий Ужгородським міськрайонним судом у справі № 308/13083/15-ц, та враховуючи необхідність виділення додаткових коштів понад обсяг відповідних бюджетних призначень, на виконання п. 39 Порядку, Казначейством подано пропозиції Міністерству фінансів України щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет на 2017 рік для здійснення видатків за КПКВК 3504030 або виділення коштів з фонду державного бюджету для забезпечення виконання відповідних рішень судів; з огляду на зазначене, лише після виконання рішень судів, що надійшли раніше виконавчого листа суду, Державна казначейська служба України здійснить заходи щодо перерахування коштів на користь позивача.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (частина друга статті 6 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до пункту 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (тут і в подальшому - в редакції станом на час пред`явлення виконавчого листа до виконання) рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Статтею 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року № 14-16цс18, і в подальшому ця позиція підтримувалася Верховним Судом, зокрема в постанові від 06 липня 2020 року в справі № 522/16531/17.

Зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін у цій справі як грошових зобов`язань, до прострочення відповідача застосовується частина друга статті 625 ЦК України. Основою для розрахунків 3 % річних та інфляційних втрат є сума несвоєчасно виплаченого відшкодування.

Встановивши, що Державною казначейською службою України прострочено грошове зобов`язання по виплаті позивачу присудженого рішенням суду відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, дійшов вірного висновку про виникнення у позивача права на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і 3% річних.

Заперечень щодо правильності розрахунку інфляційних втрат та 3% річних апеляційна скарга не містить.

Сама по собі відсутність коштів у боржника не є підставою для невиконання рішення суду, яке набрало законної сили.

Висновки апеляційного суду при перегляді рішення суду першої інстанції враховують висновки Верховного Суду, викладеним у постанові від 26 червня 2019 року у подібній справі № 757/21050/16-ц, та в постанові від 06 липня 2020 року в справі № 522/16531/17.

Таким чином суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права, встановив фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, оцінив докази у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 і стягнення на її користь сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, в загальному розмірі 40705,18 грн.

Апеляційний суд не може погодитися із доводами апеляційної скарги, що відповідно до п. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають повторному встановленню обставини, встановлені постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року по справі № 308/13083/15-ц, а саме, що безспірне списання коштів відбувалось не з казначейства, як окремої юридичної особи, а здійснювалось за рахунок держави за програмною класифікацією видатків КПКВК 3504030, і законодавством не встановлено строку перерахування коштів державного бюджету за програмною класифікацією видатків КПКВК, оскільки це не є встановленою судом обставиною, а мотивацією суду про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 в адміністративному спорі про зобов`язання вчинити певні дії.

Також апеляційний суд відхиляє посилання відповідача в апеляційній скарзі на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 30 квітня 2020 року у адміністративній справі № 804/2076/17 як нерелевантну, оскільки в цій постанові відсутні правові висновки щодо застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України, стягнення сум за якою є предметом позову ОСОБА_1 , та оскільки Верховним Судом з приводу застосування у аналогічних правовідносинах ч. 2 ст. 625 ЦК України прийнято постанову від 06 липня 2020 року в справі № 522/16531/17, яка врахована апеляційним судом і висновкам якої рішення суду першої інстанції відповідає.

Не можна погодитись із доводами апеляційної скарги, що оскільки законодавством не встановлено строку перерахування коштів державного бюджету за програмною класифікацією видатків КПКВК 3504030, то і порушення виконання такого зобов`язання і підстави застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України відсутні, враховуючи, що Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників № 845 є підзаконним нормативно-правовим актом, а строки виконання судових рішень встановлені Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», який є обов`язковим для застосування.

Крім того, апеляційний суд вважає правильними і враховує доводи відзиву на апеляційну скаргу, що на час виконання судового рішення діяли положення Порядку № 845 в редакції від 28 грудня 2016 року, які передбачали право Казначейства при необхідності звертатися до Міністерства фінансів України з поданням про необхідність внесення змін до Закону України про Державний бюджет (п. 49) і це призводило до відкладення безспірного списання коштів.

В подальшому постановою Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2018 року № 154 п.п. 4 п. 11 Порядку № 845 був доповнений частиною наступного змісту: «На час відкладення безспірного списання коштів перебіг строку виконання рішення про стягнення коштів зупиняється».

Оскільки на час виконання рішення про стягнення на користь позивача Порядок № 845 не містив положень про зупинення перебігу строку виконання рішення, Казначейство зобов`язано було відповідно до Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконати рішення протягом трьох місяців.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що Казначейство не є боржником в розумінні ст. 625 ЦК України, а є органом, який виконав рішення про стягнення коштів з державного бюджету, апеляційний суд враховує, що рішенням суду першої інстанції спірні кошти стягнуті не безпосередньо з Державного казначейства України, а з рахунку державного бюджету шляхом списання їх Державною казначейською службою України, що відповідає п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, та відхиляє доводи відповідача в цій частині апеляційної скарги.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції по суті вирішення спору та не дають підстав вважати, що цим судом порушено норми матеріального та процесуального права, а переважно зводяться до помилкового тлумачення заявником норм матеріального права, отже не ґрунтуються на доказах та законі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді :