Справа № 465/1122/20 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/811/2341/20 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
Категорія справи:41
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів: Крайник Н.П. та Шеремети Н.О.,

за участю секретаря Симець В.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Крилової Олени Леонідівни, представника Акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк, на рішення Франківського районного суду міста Львова від 15 червня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (в подальшому «Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення зі згаданого відповідача на користь Банку 30 082 грн. 83 коп. заборгованості за кредитним договором та 2 102 грн. судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що відповідно до укладеного 05.06.2015 року кредитного договору № б/н відповідач отримав кредит у розмірі 15 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив свою згоду на те, що ця заява з умовами надання кредиту складає між ним і Банком Договір. Взяті на себе за згаданим Договором зобов`язання відповідач не виконує, внаслідок чого станом на 12.12.2019 року у нього є заборгованість перед Банком на загальну суму 30 082 грн. 83 коп., з яких: 19 738 грн. 37 коп. тіло кредиту; 3 316грн. 39 коп. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит „згідно ст. 625, 5 119 грн. 36 коп. нарахована пеня, 500 грн. штраф (фіксована частина), 1 408 грн. 71 коп. штраф (процентна складова) (а.с. 4-8).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено (а.с. 52-55).

Дане рішення оскаржила представник позивача - Банку.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права (а.с. 87-91).

Апеляційна скарга Банку та копії ухвали Львівського апеляційного суду від 25 серпня 2020 року про відкриття апеляційного провадження у даній справі (з пропозицією відповідачу подати до суду відзив на апеляційну скаргу), надіслані відповідачу за двома адресами (адресою, зазначеною ним в Анкеті-заяві проприєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 5), та останньою адресою його місця реєстрації, яка є зазначеною у паспорті відповідача (а.с. 36-зворот), повернулися до суду без їх вручення адресату: з довідками поштових відділень „за закінченням терміну зберігання (а.с. 124, 125).

За наведених обставин колегія суддів вважає можливим апеляційний розгляд справи на підставі наявних у ній даних та доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі суд мотивував тим, що розрахунок заборгованості, долучений Банком до позовної заяви в обгрунтування заявлених ним позовних вимог, «без надання доказів отримання кредитних коштів відповідачем, не може бути належним та допустимим доказом її наявності та розміру заборгованості, а також укладення кредитного договору, оскільки нічим іншим не підтверджується і його правильність неможливо перевірити.

Колегія суддів вважає, що вище наведені висновки суду не в повній мірі відповідають матеріалам справи, виходячи з наступного.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (статті 12 і 81);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77).

Банком в обґрунтування заявлених ним позовних вимог було подано до суду (зокрема) належним чином завірену копію підписаної 05.06.2015 року відповідачем ОСОБА_1 . Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 16).

Будь-які заперечення відповідача щодо підписання ним вищезгаданої Анкети-заяви, так само, як і щодо отримання ним кредитних коштів, у матеріалах справи відсутні.

Частиною 5 статті 12 ЦПК України встановлено, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (п.3); сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (п.4).

Вважаючи, що «без надання доказів отримання кредитних коштів відповідачем, не може бути належним та допустимим доказом її наявності та розміру заборгованості, а також укладення кредитного договору, оскільки нічим іншим не підтверджується і його правильність неможливо перевірити, суд не визнав обов`язковою явку в судове засідання представника позивача, якому не роз`яснив, які саме докази «отримання кредитних коштів відповідачем» суд вважає «належним та допустимим доказом наявності та розміру заборгованості» і (відповідно) які саме докази зобов`язаний подати до суду позивач (Банк) та наслідки неподання ним таких доказів.

За вищенаведених обставин оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового - з урахуванням наступних обставин по справі.

У вищезгаданій підписаній відповідачем Анкеті-заяві від 05.06.2015 року зазначено, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та Банком договір про надання банківських послуг, а також що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Згідно з наданим Банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 12 грудня 2019 року становить 30 082 грн. 83 коп. і складається із: 19 738 грн. 37 коп. тіло кредиту; 3 316 грн. 39 коп. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит „згідно ст. 625, 5 119 грн. 36 коп. нарахована пеня, 500 грн. штраф (фіксована частина), 1 408 грн. 71 коп. штраф (процентна складова).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У Анкеті-заяві позичальника від 05 червня 2015 року процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій Анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

В апеляційній скарзі міститься посилання на те, що відповідач ніби-то підписав також і „довідку про умови кредитування (а відтак - „ознайомився та погодився з викладеними в них основними умовами укладеного договору), однак згадана „довідка про умови кредитування у матеріалах справи відсутня, так само, як відсутнє посилання на неї в списку Додатків до позовної заяви (а.с. 7-8), а також в списку Додатків до апеляційної скарги (а.с. 91).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема: „заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 у розмірі 3 316 грн. 39 коп., а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

При цьому, позивачем в обгрунтування заявлених ним позовних вимог подано відповідний розрахунок заборгованості за період з 05.06.2015 року по 12.12.2019 року (а.с. 9-15).

Як вбачається з цього розрахунку заборгованості, вперше „заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 (графа „сальдо за нарахованими відсотками накопичувальним підсумком на прострочений кредит згідно ст. 625 у відповідача „з`явилася лише станом на 01.11.2019 року у розмірі 1 408 грн. 33 коп., а ще станом на 31.10.2019 року така заборгованість взагалі була відсутньою (а.с. 15).

Станом на 12.12.2019 року у графі „сальдо за нарахованими відсотками накопичувальним підсумком на прострочений кредит згідно ст. 625 у відповідача ця заборгованість зазначена вже у розмірі 2 771 грн. 23 коп., а предметом позовних вимог є заборгованість „згідно ст. 625 вже у розмірі 3 316 грн. 39 коп.

Будь-які розрахунки чи пояснення щодо вищенаведеного як станом на 01.11.2019 року виникнула заборгованість „згідно ст. 625 у розмірі 1 408 грн. 33 коп., коли ще за день до того (станом на 31.10.2019 року) її взагалі не було, і як ця заборгованість за 12 днів (з 30.11.2019 року по 01.12.2019 року) збільшилась майже вдвічі (з 1 408 грн. 33 коп. до 2 771 грн. 23 коп.), а також звідки „взялась заборгованість вже у розмірі 3 316 грн. 39 коп. (який є предметом позовних вимог) у матеріалах справи відсутні.

За вищенаведеного позовна вимога про стягнення „заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 у розмірі 3 316 грн. 39 коп. до задоволення не підлягає за її недоведеністю та необгрунтованістю.

В обгрунтування заявлених позовних вимог позивачем долучено до позовної заяви Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс.

Однак, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин (05 червня 2015 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (27 лютого 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Колегія суддіввважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи і які не містять підпису відповідача, а відтак їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 05 червня 2015 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

За вище наведених обставин Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, колегія суддів вважає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Вищенаведена правова позиція знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

За вищенаведених обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог, а саме: про стягнення з відповідача на користь Банку лише заборгованості за тілом отриманого ним кредиту у розмірі 19 738 грн. 37 коп. та, відповідно, про відмову у задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь Банку „заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625, пені та штрафних санкцій за їх безпідставністю.

Статтею 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1), і що суд апеляційної інстанції, у випадку зміни рішення або ухвалення нового, відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13).

Матеріалами справи стверджується, що позивач (Банк) в ході розгляду даної справи поніс 5 255 грн. (2 102 грн. + 3 153 грн.) судових витрат у виді сплаченого судового збору (а.с. 43, 103).

Суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що до задоволення підлягають позовні вимоги у розмірі 19 738 грн. 37 коп. з 30 082 грн. 83 коп. заявлених Банком: тобто 65,61 %.

Відтак, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 3 447 грн. 81 коп. судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог Банку.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Крилової Олени Леонідівни, представника Акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк, частково задовольнити.

Рішення Франківського районного суду міста Львова від 15 червня 2020 рокускасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (, р/р НОМЕР_2 , МФО 305299) 19 738 (дев`ятнадцять тисяч сімсот тридцять вісім) грн. 37 коп. заборгованості за тілом кредиту, отриманого ОСОБА_1 на підставі кредитного договору від 05 червня 2015 року, укладеного у вигляді Анкети-заяви, підписаної згаданими сторонами.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (, р/р НОМЕР_2 , МФО 305299) 3 447 (три тисячі чотириста сорок сім) грн. 81 коп. судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 09 листопада 2020 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Крайник Н.П.

Шеремета Н.О.