КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
369/6441/20 Доповідач: Чобіток А.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 грудня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В., Ящук Т.І.

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Києво- Святошинського районного суду Київської області від 14 вересня 2020 року в справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

у с т а н о в и в:

У травні 2020 рокупозивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 05.09.2008 року врозмірі 24241,62грн. та судові витрати по справі в розмірі 2102 грн. 00 коп.. Зазначав, що ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву № б/н від 05.09.2008 року. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Банк зобов`язання перед відповідачем виконав у повному обсязі. Відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 04.05.2020 року має заборгованість - 24241,62 грн., яка складається з наступного: 16143,14 грн. - заборгованість за тілом кредита, 6656,02 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 50,00 грн. - нарахована пеня, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 умов та правил надання банківських послуг: 250,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1142,46 грн. - штраф (процентна складова).

Заочним рішенням Києво- Святошинського районного суду Київської області від 14 вересня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 16 143,14 грн.. У решті вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості по відсоткам, пені та штрафу і ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині. Зазначає, що відсутність підпису відповідача на відповідних Тарифах, Умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, оскільки суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та укладються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду. Жодних заперечень щодо позову від відповідача не надходило, що свідчить про мовчазну згоду із розміром боргу. Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 28.03.2019 року у справі №428/2873/17, саме по собі посилання на не ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин, а згідно із висновками Верховного Суду, викладених у постанові від 08.07.2019 року у справі №923/760/18, що жодного підпису відповідача під публічними розміщеними Умовами та правилами закон не вимагає, оскільки такий договір є договором приєднання. У даній справі договір відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалося його укладення чи не укладення. Крім анкети-заяви відповідач в той же день підписала довідку про умови кредитування, активувала картку та користувалась картковим рахунком, зверталась з заявою про перевипуск картки.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не подавала.

Розглянувши дану справу суд установив, що на підтвердження позовних вимог позивачем було надано суду копію Заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанкувід 05.09.2008 року, підписану ОСОБА_1 , у якій розмір процентної ставки та пені не зазначено, Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які відповідачем не підписані, а також розрахунок заборгованості за договором.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи із наявних у матеріалах справи доказів, суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суму отриманого кредиту в розмірі 16143,14 грн.. Щодо стягнення з відповідача процентів, пені та штрафу суд зазначив, що надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, суд апеляційної інстанції уважає, що рішення суду не можна визнати законним та обґрунтованим в частині стягнення з відповідача 16143,14 грн., визначеної позивачем як тіло кредиту.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є зокрема неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права ( ч. 1 ст. 376 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Погоджуючись з рішенням суду в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача відсотків, пені та штрафів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції у частині стягнення з відповідача на користь позивача тіла кредиту в розмірі 16 143,14 грн. з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Звернувшись з даним позовом до суду першої інстанції та посилаючись на обставини зазначені вище, до позову АТ КБ «ПриватБанк» додав копію Заяву, підписану ОСОБА_1 05.09.2008 року, у якій зазначені анкетні дані відповідача, а також зазначено наступну інформацію: «Я ознайомився і згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані мені для ознайомлення в письмовому вигляді. Своїм підписом я підтверджую факт оформлення повної інформації про умови кредитування в ПриватБанку, а також його місцезнаходження. Я виражаю згоду з тим, що ця Заява разом із Пам`яткою клієнта Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між мною та банком договір про надання банківських послуг». Також додано Довідку про умови кредитування з викорисртанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», підписану ОСОБА_1 05.09.2008 року, Умови та правила надання банківських послуг; документ під назвою «Про внесення змін в договірну базу по платіжним картам, договірну базу по споживчому кредитуванню та в депозитні договору» наказ шаблон №906 С-169 від 23.08.2006 року; розрахунки заборгованості за договором №б/н від 05.09.2008 року станом на 31.08.2015 року, на 30.09.2019 року, на 04.05.2020 року; банківську виписку, довідку про зміну кредитування та довідку про видачу карток.

Відповідно до п.2 Умов та правил надання банківських послуг, що додані позивачем до позову, договором про надання банківських послуг визначено - це форма договору, яка складається між банком та держателем платіжної картки. Договір складається з: заяви; Пам`ятки клієнта; Умов та правил надання банківських послуг; тарифів.

Згідно з п.п. 3.1. вищевказаних Умов, для надання послуг Банк видає Клієнту Картки, вид яких та строк дії визначений в Заяві та Пам`ятці Клієнта, підписанням якої Клієнт та Банк укладають Договір про надання банківських послуг. Датою укладання Договору є дата відкриття рахунку, зазначена в розділі «Відмітки банку» Заяви.

До позовної заяви позивачем додано світлокопію Заяви №б/н, у якій зазначено анкетні дані ОСОБА_1 , та яка по суті не відповідає формі, зазначеній в Умовах та Правилах надання банківських послуг.

Як убачається із указаної Заяви, то вона не містить виду карти, яку відповідач виявила бажання оформити на своє ім`я.

Згідно з ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Верховний Суду України в справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року, висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались.

Усправі № 6-240цс14 Верховний Суд Українизазначив, що якщо Умови кредитування не підписані відповідачем, то у такому разі їх неможливо визнати належним та допустимим доказом по справі, вказані умови не є складовою частиною укладеного між ним та банком договору.

На підтвердження укладення між банком та відповідачем договору про надання банківських послуг, позивачем надано світлокопію Заяви від 05.09.2008 року, яка підписана ОСОБА_1 , Умови та Правила надання банківських послуг у ПриватБанку, які не підписані відповідачем.

При цьому Пам`ятку клієнта та Тарифи , які відповідно до п. 2, п.п. 3.1. Умов та Правил, складають Договір надання банківських послуг, позивачем не надано, а надана позивачем довідка про умови кредитування, яка містить підпис відповідача, Умовами та Правилами надання банківських послуг у ПриватБанку не передбачена.

Отже, договір, який знаходиться у матеріалах справи та яким позивач обґрунтовує позовні вимоги до ОСОБА_1 , не відповідає, визначеній Умовами і правилами надання банківських послуг формі, при цьому Умови та правила не датовані та не мають посилань на номер розпорядчого акту, яким вони були затверджені правлінням та не містять підпису відповідача.

З огляду на викладене, підстави вважати, що між сторонами в даній справі був укладений Договір про надання банківських послуг за наданими позивачем доказами, відсутні, оскільки позивачем не доведено, що сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Велика Палата Верховного Суду в справі №342/180/17 від 03.07.2019 року висловила правову позицію, відповідно до якої, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною четвертою статті 60 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічна норма міститься й у ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII (частина шоста статті 81). Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Велика Палата Верховного Суду вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Також Велика Палата Верховного Суду зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 18 лютого 2011 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Установлено, що за Заявою, підписаною ОСОБА_1 05.09.2008 року, позивач просить стягнути заборгованість в загальній сумі 24 241,62 грн., зокрема 16 143,14 грн. кредиту, які ним зазначені як заборгованість за тілом кредитом та які отримані відповідачем, а отже позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, зважаючи на вказану позицію Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до розрахунків заборгованості та банківської виписки, які позивачем надані на підтвердження фактично отриманих кредитних коштів ОСОБА_1 , убачається, що здійснювалось погашення, загальний розмір яких складає 34 686,96 грн., що є більшим за фактично отримані кошти та навіть більшим за пред`явлену за даним позовом суму заборгованості, унаслідок чого вимога банку про стягнення фактично отриманої суми кредитних коштів є безпідставною.

Стягуючи з відповідача на користь позивача 16 143,14 грн. фактично отриманого кредиту, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув.

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). При цьому, Європейський суд неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996р. у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S.W.UK Roboto Condensed Light» проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Висновок Великої Палати Верховного Суду в справі №342/180/17 від 03.07.2019 року, від якого Велика Палата Верховного Суду не відступала, яким керується суд апеляційної інстанції при вирішенні даної справи, приймався судом касаційної інстанції у аналогічній справі та із подібних правовідносин, унаслідок чого посилання позивача на інші правові висновки Верховного Суду , на увагу не заслуговує.

Аргументи апеляційної скарги про укладення між позивачем та відповідачем договору про надання банківських послуг на увагу не заслуговують з вищевказаних підстав.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на той факт, що неможливо встановити з якими саме Тарифами банку був ознайомлений відповідач при зверненні з заявою до позивача та чи був він ознайомлений взагалі, зважаючи на те, що позивачем Тарифи банку не додано, унаслідок чого незрозуміло з яких підстав він виходив, нараховуючи відповідачу різні ставки процентів, відмінні від зазначеної у довідці про кредитування, яка зовсім не фігурує у розрахунку заборгованості, зважаючи також і на те, що з дня підписання заяви відповідачем і до дня пред`явлення позову минуло 12 років.

При цьому слід звернути увагу, що предметом розгляду Великою Палатою Верховного Суду були Умови та Правила надання банківських послуг у ПриватБанку, які як зазначає останній є стандартними (типовими) у банку. При цьому Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що відсутність підпису особи, яка звернулась до банку, у Тарифах та Умовах та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, унеможливлює їх розцінення як частини кредитного договору, звернувши увагу на те, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Частиною 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту.

Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН „Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року №39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

У наведених „Керівних принципах для захисту інтересів споживачів" визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

Крім того, доводи позивача про те, що відповідач жодних заперечень проти позову не надавав та договір не оспорював, на увагу не заслуговують, оскільки відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За наданих до позову позивачем доказів, відсутні правові підстави уважати, що сторони досягли істотних умов договору, унаслідок чого відсутні підстави вважати, що між сторонами в даній справі був укладений Договір про надання банківських послуг.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 16 143,14грн. з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Києво- Святошинського районного суду Київської області від 14 вересня 2020 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 05.09.2008 року в розмірі 16 143,14 грн. та судового збору в розмірі 2102,00 грн. та ухвалити в означеній частині нове судове рішення.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення 16 143,16 грн. заборгованості за кредитом та судового збору в розмірі 2102,00 грн. залишити без задоволення.

У решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на підставі ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий: А.О. Чобіток

Судді: О.В. Немировська

Т.І. Ящук