Справа № 458/752/19 Головуючий у 1 інстанції: Кріль Л.М.
Провадження № 22-ц/811/17/20 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Ванівського О.М.

секретаря: Сеньків Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Турківського районного суду Львівської області від 23 жовтня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

у червні 2019 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

В обґрунтування позовних вимог, покликається на те, що 25 листопада 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька, ОСОБА_3 . Стверджує, що дитина проживає разом з нею, вона її матеріально утримує, батько коштів на утримання дитини не надає. Вона заходиться в декретній відпустці, оскільки дитині всього рік і вона потребує постійного догляду, годування та материнського піклування. Вказує, що відповідач коштів на утримання дитини не надає, хоча інших утриманців немає, отримує дохід, достатній для сплати коштів на утримання її та дитини, має нерухоме майно, транспортний засіб, стан його здоров`я дозволяє працювати, а тому що він може сплачувати аліменти на утримування дитини та дружини. З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання малолітньої доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 5000 грн., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття; стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років у розмірі 3000 грн.; стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання дитини за минулий час, а саме 8 місяців в розмірі 40 000 грн.

Рішенням Турківського районного суду Львівської області від 23 жовтня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти щомісячно у твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн. з подальшою індексацією відповідно до закону, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи із дня подання заяви до суду із 18.06.2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання в твердій грошовій сумі у розмірі 3000 гривень, щомісячно, починаючи з 18.06.2019 року і до досягнення дочкою: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трьох років.

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти за минулий час в сумі 40 000 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт стверджує, що суд першої інстанції не врахував розмір його доходів та встановлений законом розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зазначає, що стабільний заробіток не підтверджується матеріалами справи, рівень його доходів значно нижчий і становить від 2000 до 4000 гривень, у нього немає на праві власності нерухомого майна і транспортних засобів. Вважає, що аліменти на дитину за минулий час не можуть стягуватися, оскільки позивач не надає докази того, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. Вказує, що не може сплачувати аліменти на утримання дружини, оскільки у нього відсутній офіційний стабільний дохід, проживає в квартирі, за яку необхідно сплачувати орендну плату, оскільки власного житла не має. З наведених підстав просить рішення суду скасувати.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дочки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , суд першої інстанції виходив з того, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний розмір аліментів не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, відтак прийшов до висновку про необхідність стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітньої дочки у розмірі 5000 грн.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789Х11 від 27.02.1991 р. та набула чинності для України 27.09.1991 р., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.

За приписами зазначених правових норм на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на утримання дитини (забезпечення умов життя) також мають бути однаковими.

За правовою природою аліментні зобов`язання - це періодичні платежі, які платник аліментів зобов`язаний сплачувати щомісячно з метою матеріального утримання дитини.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 141 СК України передбачено рівність прав та обов`язків щодо дитини.

Частини 1-3 ст. 181 СК України передбачають, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якими проживає дитина.

Стаття 184 СК України передбачає, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність на праві власності володіння та /або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у том числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платник аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 25 листопада 2017 року зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 від 25 листопада 2017 року, виданим Ужгородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області (а.с. 5).

Свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 від 08 червня 2018 року, виданим Турківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області (а.с. 9), підтверджується, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З довідки про склад сім`ї № 1506 від 13.06.2019 року вбачається, що неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає разом з матір`ю, ОСОБА_2 .

Обгрунтовуючи позовні вимоги про стягнення коштів на утримання дитини в розмірі по 5000.00 грн. щомісячно, 3000.00 грн. на її утримання до досягнення дитиною 3-х років, позивачка посилалася на те, що відповідач отримує доходи, достатні для сплати коштів у зазначеному нею розмірі, має транспортний засіб та інше майно.

Разом з тим, до матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених тверджень позивачки, такі її твердження є голослівними.

В апеляційній скарзі відповідач заперечував наявність у нього постійного заробітку, наявність у нього транспортного засобу та іншого майна.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що відповідач є особою молодого віку, за станом здоров`я є працездатним, має відповідну спеціальність, а відтак має можливість працевлаштуватися на високооплачувану роботу.

Зважаючи на рівність обов`язків обох батьків щодо матеріального утримання дитини, встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум для дітей відповідного віку, який батьки повинні забезпечити дитині, враховуючи те, що аліменти - це платіж, спрямований саме на утримання дитини, який повинен бути достатнім для цього, разом з тим, він повинен бути співрозмірним з урахуванням мети аліментного зобов`язання, яке є в обох із батьків, і має бути рівним, та покликаний захистити інтереси дитини в коштах у розмірі, необхідному для її життєдіяльності, збереження достойного рівня життя, який необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, її гармонійного розвитку, з врахуванням визначеного законом розміру прожиткового мінімуму для дитини, її потреб, колегія суддів з врахуванням рівної участі обох батьків в матеріальному утриманні дитини, за відсутності доказів отримання відповідачем доходів, наявності у нього на праві власності рухомого чи нерухомого майна, вважає, що розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача слід зменшити та стягувати такі у розмірі 3500 грн.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 коштів на її утримання, суд першої інстанції виходив з того, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років, і визначив розмір 3000.00 грн.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Частина 4 ст. 84 СК України передбачає, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати таку допомогу.

Отже, кошти на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, можуть стягуватися за умови, якщо чоловік може надавати таку допомогу.

Покликання позивача на те, що відповідач має значний дохід, транспортний засіб та нерухоме майно, а відтак має змогу сплачувати аліменти на дружину до досягнення дитиною трьох років у розмірі 3000 грн. щомісячно є голослівними та не підтверджуються матеріалами справи.

На думку колегії суддів, доводи апеляційної скарги про те, що такий розмір аліментів на дружину не відповідає можливостям відповідача надавати утримання дружині, з якою проживає неповнолітня дочка, до досягнення дитиною трьох років, є обгрунтованими.

З огляду на те, що ОСОБА_1 в апеляційній скарзі частково визнає позовні вимоги в цій частині, беручи до уваги, що ОСОБА_2 знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною та не має змоги працювати, колегія суддів, враховуючи матеріальні можливості відповідача, приходить до висновку, що розмір коштів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки на її утримання дот досягнення дитиною з трьохрічного віку, слід зменшити і стягувати такі в розмірі по 1500.00 грн. щомісячно до досягнення дитиною трьох років.

Відповідно до ч. 2 ст. 79 СК України якщо позивач вживав заходів щодо одержання аліментів від відповідача, але не міг їх одержати внаслідок ухилення відповідача від їх сплати, суд, залежно від обставин справи, може постановити рішення про стягнення аліментів за минулий час, але не більш як за один рік.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини за минулий час, а саме за вісім місяців, в розмірі 40 000 грн. суд першої інстанції виходив з того, що відповідач вживала заходів щодо одержання аліментів, однак відповідач ухилявся від їх сплати.

Такі висновки суду не відповідають встановленим судом обставинам справи, позивачкою, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів від відповідача, а відтак колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є безпідставними і не підлягають до задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Турківського районного суду Львівської області від 23 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дочки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щомісячно у твердій грошовій сумі у розмірі 3500 грн. з подальшою щорічною індексацією відповідно до закону, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18 червня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 1500 грн. щомісячно, до досягнення дочкою, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трьох років, починаючи з 18 червня 2019 року.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 768.40 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Постанова складена 05.11.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Ванівський О.М.