печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2020 року Печерський районний суд м. Києва

суддя Батрин О.В.

секретар судового засідання Габрись О.М.

справа № 757/62404/18-Ц

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач 1: Міністерство внутрішніх справ України

відповідач 2: Державна казначейська служба України

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача 1: Міністерства внутрішніх справ України (далі МВС України), відповідача 2: Державної казначейської служби України (далі - ДКС України) та просив стягнути з Державного бюджету України на його користь майнову шкоду у розмірі 136 031,40 грн. та у відшкодування моральної шкоди 40 000,00 грн.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що постановою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04.0.2017 р. в адміністративній справі № 641/10426/16-а визнано протиправними дії МВС України щодо неприйняття рішення про нарахування і виплату позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням інвалідності 3 гр. внаслідок захворювання, отриманого під час проходження служби в органах внутрішніх справ та повернення його матеріалів до Управління поліції охорони в Харківській області; зобов`язано МВС України прийняти рішення про нарахування і виплату позивачу за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання МВС України, одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням інвалідності 3 гр. внаслідок захворювання, отриманого під час проходження служби в органах внутрішніх справ в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, а саме, 20.09.2016 р. та здійснити відповідні виплати. Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 16.11.2017 р. вказану постанову залишено без змін. В добровільному порядку рішення суду відповідачем МВС України не виконало, посилаючись на відсутність у нього документів позивача, що стало підставою звернень позивача до Ліквідаційної комісії УДСО при ГУ МВС України у Харківські області та до Управління поліції охорони в Харківській області з вимогами про направлення до МВС України матеріалів його справи. Проте, всупереч висновків адміністративних судів листом ДФОП МВС України від 12.03.2018 р. позивача повідомлено про те, що видатки з бюджету на фінансування діяльності органів ДСО при МВС України відсутні, призначення і виплата одноразової грошової допомоги колишнім працівникам міліції охорони є компетенцією Національної поліції України і підстав для нарахування та виплати позивачу такої допомоги у МВС України не має.

Постановою державного виконавця ВПВР ДДВС МЮ України відкрито виконавче провадження № 56246184 з примусового виконання виконавчого листа в адміністративній справі № 641/10426/16-а. До цього часу рішення суду не виконано. Матеріали позивача щодо виплати одноразової грошової допомоги скеровуються МВС України до Національної поліції України, яка у свою чергу скеровує їх до Департаменту поліції охорони, а останній до Ліквідаційній комісії УДСО при ГУ МВС України у Харківські області. Листом Департаменту поліції охорони від 02.07.2018 р. позивача повідомлено, що Департаментом поліції охорони спільно з ДФЗБО Національної поліції України матеріали позивача розглянуто і правових підстав для виплати позивачу одноразової грошової допомоги Національною поліцією України немає, оскільки це буде суперечити бюджетному законодавству і рішення судів у справі № 641/10426/16-а не передбачає участі Національної поліції України. Також листом ДФОП МВС України від 02.07.2018 р. позивача повідомлено, що питання призначення та виплати одноразової грошової допомоги повинно вирішуватися не МВС України, а Департаментом поліції охорони та Управлінням поліції охорони в Харківській області. Постановою державного виконавця ВПВР ДДВС МЮ України від 16.08.2018 р. за невиконання судового рішення у справі № 641/10426/16-а на МВС України накладено штраф у розмірі 5 100,00 грн., а постановою від 29.11.2018 р. - штраф в розмірі 10 200,00 грн. Станом на 11.12.2018 р. судове рішення у справі № 641/10426/16-а МВС України не виконано, хоча позивач мав право на отримання одноразової грошової допомоги в строк до 06.01.2017 р.

Позивач вказує, що протиправними діями відповідача 1 МВС України, який ухиляється від виконання своїх прямих обов`язків щодо забезпечення здійсненності встановлених законодавством України соціальних гарантій позивача на отримання допомоги від Держави та його бездіяльністю щодо неприйняття відповідного рішення про нарахування і виплату йому одноразової грошової допомоги протягом 2 років, позивачу заподіяно матеріальної та моральної шкоди.

Посилаючись на практику ЄСПЛ, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, положення ст. 117, 124 Конституції України, ст. 3, 4 , 11, 13, 14, 509, 525, 610, 615, 614, 1166, 1173, 1174 ЦК України, ст. 22, 625 ЦК України, інфляційні процеси в державі та збільшення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, позивач просить стягнути з Державного бюджету України на його користь у відшкодування матеріальної шкоди інфляційні збитки згідно із зростанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб за період з 06.01.2017 р. по 01.01.2019 р. в розмірі - 70 650,00 грн. та упущену вигоду через неможливість розміщення коштів, які підлягають йому до виплати, на депозитному рахунку із розрахунку 14% річних в середньому на рік в розмірі 65 163,00 грн.

Окремо позивач зазначає, що протиправність дій МВС України було підставою непоодиноких звернень позивача до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, МВС України, Прем`єр-Міністра України, через що на поштові послуги ним витрачено 218,40 грн., які позивач також просить стягнути з Державного бюджету України.

В обґрунтування вимог у відшкодування моральної шкоди позивач зазначає, що протиправні дії відповідача 1 призвели до погіршення його стану здоров`я, душевних страждань, зневірення у справедливість, він вимушений докласти значних зусиль для захисту та відновлення свого порушеного права, зміну свого звичного способу життя.

Посилаючись на практику ЄСПЛ, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, положення ст. 23, 1167 ЦК України просить стягнути з Державного бюджету України на його користь у відшкодування моральної шкоди 40 000,00 грн.

Ухвалою суду від 19 грудня 2018 р. у справі відкрито спрощене позовне провадження.

10 січня 2019 р. до суду від представника відповідача 1 МВС України Какоркіної З.М. надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким зазначає, що на виконання постанови Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04.0.2017 р. в адміністративній справі № 641/10426/16-а, МВС України розглянуто матеріали позивача щодо нарахування і виплати йому одноразової грошової допомоги та 27.04.2018 р. затверджено висновок, згідно з яким матеріали позивача скеровано до Національної поліції України для розгляду та вжиття заходів згідно із законодавством щодо призначення та виплати позивачу одноразової грошової допомоги, а тому, вважає, що вказане рішення виконано МВС України в повному обсязі. Вказує, що фактично позивач не погодився із виконанням судового рішення та звернувся до суду з того самого питання, з тих самих обставин та до тих самих сторін. Зазначає, що оскільки органи поліції охорони при МВС України є правонаступниками Департаменту державної служби охорони при МВС України та відповідних державних установ ДСО при МВС, що ліквідуються, то виплата одноразової грошової допомоги колишнім працівникам підрозділів ДСО повинна здійснювати поліція охорони з дотриманням визначеного законодавством порядку фінансування. Видатки для забезпечення діяльності ДСО у Державному бюджеті України для МВС не передбачені, а витрати МВС України на виплату такої допомоги колишнім працівникам підрозділів ДСО призведе до порушення бюджетного законодавства. Зазначає, що покриття витрат на виплату одноразової грошової допомоги такій категорії осіб має здійснюватися поліцією охорони за рахунок власних джерел надходжень. Окремо зауважує, що Положенням про Національну поліцію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 р. № 877, в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2018 р. № 1146, встановлено, що виплата одноразової грошової допомоги працівникам поліції в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського або колишнього працівника міліції фінансується за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом для Національної поліції. З огляду на викладене, вважає, що позивачем пред`явлено вимоги до неналежного відповідача. Щодо заявлених позивачем вимог про відшкодування проіндексованого розміру прожиткового мінімуму, поштових витрат та розміру упущеної вигоди, зазначає, що грошові зобов`язання за ст. 625 ЦК України передбачають договірні правовідносини, і на спірні правовідносини, які регулюються спеціальним законодавством, не поширюються. Щодо заявлених позивачам вимог про відшкодування моральної шкоди зазначає, що позов не містить доказів винних дій МВС України та спричинення позивачу моральної шкоди, що виключає причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та діянням. Просить відмовити в задоволенні позову.

25 січня 2019 р. до суду від представника відповідача 2 ДКС України Тимофєєвої Т .М. надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким ДКС України жодних прав та інтересів позивача не порушувало, у правовідносини з останнім не вступало, будь-якої шкоди правам та інтересам позивача не заподіювало та не може нести відповідальності за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. Тому, ДКС України є неналежним відповідачем у даній справі. Також зазначає, що вимоги позивача про стягнення з Державного бюджету України матеріальної шкоди в розмірі одноразової грошової допомоги як інваліду 3 групи, необґрунтовані та безпідставні, оскільки порядок виплати такої допомоги регламентований чинним законодавством, що передбачає виплату таких коштів органом внутрішніх справ, а не з Державного бюджету України. Зазначає, що відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов`язання, а тому дія ч. 2 ст. 625 ЦК України не поширюються на правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди. Вимоги позивача про стягнення з Державного бюджету України моральної шкоди також вважає безпідставними, оскільки в матеріалах справи наявне судове рішення, яким встановлено факт порушення відповідачем 1 прав позивача при призначенні одноразової грошової допомоги. Отже, правовідносини виникли між позивачем та відповідачем 1, що виключає застосування ст. 1173,1174 ЦК України та відшкодування шкоди за рахунок держави. Окрім того, позивачем належним чином не обґрунтовано заявлений ним розмір морального відшкодування.

04 лютого 2019 р. до суду надійшла відповідь позивача на відзиви відповідачів, в якій зазначає, що постанова Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 р. № 877, в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2018 р. № 1146, до спірних правовідносин застосована бути не може на підставі ст. 58 Конституції України. Згідно з чинною редакцією постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 р. № 850 прийняття рішення про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги покладається на МВС України. Зауважує, що саме заподіяння позивачу матеріальної та моральної шкоди внаслідок невиконанням відповідачем 1 своїх обов`язків щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги та невиконання МВС України судового рішення в повному обсязі є предметом даного судового розгляду. Наголошує, що умисне невиконання МВС України судового рішення стало підставою направлення державним виконавцем в листопаді 2018 р. до Національної поліції подання про відкриття кримінального провадження. Вважає помилковими доводи відповідача 1, що на дані правовідносини положення ст. 625 ЦК України не поширюються, посилаючись на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 р. у справі № 686/21962/15-ц. Позивач уточнює розмір інфляційної майнової шкоди станом на 31.12.2018 р. в розмірі 53 901,40 грн. Зазначає, що доводи відповідача 2, які заявлені позивачем вимоги про стягнення шкоди у зв`язку з невиплатою одноразової грошової допомоги співпадають з вимогами про стягнення самої одноразової грошової допомоги, є хибними, оскільки позивачем не заявлялися.

11 березня 2019 р. до суду надійшла заява позивача, якою уточнено поштові судові витрати станом на 05.03.2019 р. в сумі 156,00 грн., які просить стягнути з відповідача 1.

Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, постановою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04.07.2017 р. в адміністративній справі № 641/10426/16-а визнано протиправними дії МВС України щодо неприйняття рішення про нарахування і виплату позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням інвалідності 3 гр. внаслідок захворювання, отриманого під час проходження служби в органах внутрішніх справ та повернення його матеріалів до Управління поліції охорони в Харківській області; зобов`язано МВС України прийняти рішення про нарахування і виплату позивачу за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання МВС України, одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням інвалідності 3 гр. внаслідок захворювання, отриманого під час проходження служби в органах внутрішніх справ в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, а саме, 20.09.2016 р. та здійснити відповідні виплати.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 16.11.2017 р. вказану постанову залишено без змін.

Постановою державного виконавця ВПВР ДДВС МЮ України відкрито виконавче провадження № 56246184 з примусового виконання виконавчого листа в адміністративній справі № 641/10426/16-а.

Постановою державного виконавця ВПВР ДДВС МЮ України від 16.08.2018 р. за невиконання судового рішення у справі № 641/10426/16-а на МВС України накладено штраф у розмірі 5 100,00 грн., а постановою від 29.11.2018 р. - штраф в розмірі 10 200,00 грн.

У листопаді 2018 р. державний виконавець ВПВР ДДВС МЮ України Назарець А.Т . направив до Національної поліції подання про відкриття кримінального провадження за фактом умисного невиконання МВС України виконавчого листа по справі № 641/10426/16-а.

Невиконання рішення суду в повному обсязі, а саме, в частині зобов`язання МВС України здійснити позивачу відповідні виплати, стало підставою звернення позивача до суду з вимогами про відшкодування матеріальної шкоди у вигляді інфляційних збитків згідно із зростанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб за період з 06.01.2017 р. по 01.01.2019 р. в розмірі - 70 650,00 грн. та упущеної вигоди позивача через неможливість розміщення коштів, що підлягають йому до виплати, на депозитному рахунку із розрахунку 14% річних в середньому на рік в розмірі 65 163,00 грн.

У статті 19 Конституції України вказано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Суть принципу обов`язковості судових рішень полягає в такому: а) судове рішення, що набрало законної сили, повинно виконуватись усіма суб`єктами, прав яких воно стосується; б) судове рішення, що набрало законної сили, є обов`язковим до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України; в) у випадку відмови від добровільного виконання судового рішення воно може бути виконано компетентними органами в примусовому порядку.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження».

Як вбачається з матеріалів справи застосовані державним виконавцем до боржника - МВС України встановлені ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» заходи відповідальності до бажаного результату не призвели. Станом на день розгляду справи рішення суду не виконано.

Суд погоджується з доводами позивача, що він має право на отримання інфляційних втрат відповідно до ст. 625 ЦК України у зв`язку з невиконанням МВС України судового рішення про зобов`язання прийняти рішення про нарахування і виплату позивачу за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання МВС України, одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням інвалідності 3 гр. внаслідок захворювання, отриманого під час проходження служби в органах внутрішніх справ в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, а саме, 20.09.2016 р. та здійснити відповідні виплати, виходячи з того, що саме право на отримання інфляційних витрат узгоджується із судовою практикою Європейського Суду з прав людини у справах «Максимиха проти України» заява № 43483, рішення від 14.12.2006 пункти 22,23,27,29, «Карпухан та 19 інші проти України» рішення від 10.03.2010.

Так, гарантоване особі у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) право на справедливий суд розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. У своїй прецедентній практиці Європейський суд з прав людини нагадує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції. («Іммобільяре Саффі» проти Італії», заява 22774/93, 28.07.1999, § 63; «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997, § 40).

У пілотному рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява 40450/04, п. 46) Європейський суд з прав людини зазначив: «…що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (див. рішення у справі «Метаксас проти Греції» (Metaxas v. Greece), N 8415/02, п.19, від 27 травня 2004 року; та у справі «Лізанец проти України» (Lizanets v. Ukraine), N 6725/03, п. 43, від 31 травня 2007 року).

У п. 54 Європейський суд з прав людини звернув увагу, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (див. рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), N 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v.Ukraine), N1811/06, від 19 лютого 2009 року).

у пункті 19 справи «Бурмич та інші проти України» від 12 жовтня 2017 року Європейський суд з прав людини вказує, що незважаючи на значний проміжок часу після винесення пілотного рішення у справі Іванова від 15 жовтня 2009 року, Українському Уряду поки не вдалося здійснити необхідні загальні заходи, здатні вирішити корінні причини системної проблеми, визначеної Судом, і забезпечити ефективний засіб захисту усіх потерпілих на національному рівні.

Відповідно до усталеної практики Суду термін потерпілий означає особу, на яку безпосередньо здійснюється вплив діями чи бездіяльністю. Існування порушення Конвенції можливе навіть за відсутності шкоди. Отже, рішення чи захід на користь заявника не є в принципі достатніми для позбавлення його статусу потерпілого, якщо державні органи не визнали порушення, прямо або по суті, та не надали за це порушення компенсації, справа «Ромашов проти України», заява № 67534/01, рішення від 27.07. 2004 року, див. також справу «Коваль та інші проти України», п.125, рішення від 15.11.2012р.

Практика Європейського суду з прав людини визнає не отримані за рішенням суду кошти саме порушенням Протоколу 1 («Бурдов проти Росії», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Агрокомплекс проти України»).

Європейський суд неодноразово висловлював позицію, що відсутність бюджетних коштів (їх розподіл) не може бути виправданням (підставою) для невиконання судових рішень (справи: «Войтенко проти України», «Кечко проти України», «Півень проти України», «Ю.Іванов проти України» тощо).

У засіданні 5-7 грудня 2017 року Комітет Міністрів Ради Європи прийняв рішення у справах групи Юрій Миколайович Іванов , груп Жовнер і Бурмич та інші проти України (заяви №. 40450/04, 56848/00, 46852/13) в частині контролю за виконанням судових рішень. У пункті 4 підкреслював, що такий спеціальний механізм повинен передбачати, відповідно до вимог Конвенції, як це передбачено прецедентним правом Суду, адекватне та достатнє відшкодування всім претендентам, які мають дійсні скарги, включаючи виконання рішень національних судів, як і раніше застосовуються, виплати відсотки ставки та відшкодування моральної шкоди та витрат.

№ статті 8 Конституції України вказано, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

За статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч. 2 ст.625 ЦК України у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30.03.2016 року у справі № 6-2168цс15.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» Держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган.

Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до частини 4 статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (далі - Порядок № 845).

Відповідно до п. 2 Порядку № 845 безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

У справі «Горнсбі проти Греції» Європейський суд з прав людини вказав, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Суб`єктами відповідальності, відповідно до ст. 1173 ЦК України є органи державної влади або місцевого самоврядування.

З огляду на Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, Державна казначейська служба України є органом виконавчої влади, тобто суб`єктом відповідальності в розумінні ст. 1173 ЦК України.

Захист цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до рішення Великої палати Верховного суду від 16 травня 2018 року справа № 686/21962/15-ц встановлено, що згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тому, враховуючи, що постановою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04.07.2017 р. в адміністративній справі № 641/10426/16-а зобов`язано МВС України прийняти рішення про нарахування і виплату позивачу за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання МВС України, одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням інвалідності 3 гр. внаслідок захворювання, отриманого під час проходження служби в органах внутрішніх справ в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, а саме, 20.09.2016 р. та здійснити відповідні виплати, тобто вказаною постановою у МВС України виникли грошові зобов`язання, досі вказане судове рішення не виконане, то позивач має право на отримання інфляційних втрат.

На час отримання позивачем інвалідності прожитковий мінімум для працездатних осіб Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» встановлено на рівні 1 450,00 грн.

Отже, позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 1 450,00 х 150 = 217 500,00 грн.

Інфляційні втрати позивача від невиплати йому одноразової грошової допомоги за період з 6.01.2017 р. по 1.01.2019 р. (за період, вказаний у позові) за розрахунком позивача, який перевірений судом на його правильність, становлять 53 901,40 грн.

При цьому, доводи позивача про нарахування інфляційних з розрахунку прожиткового мінімуму, який мав місце у 2019 році, суд відхиляє так, як відповідно до постанови суду позивач має право на отриманні одноразової допомоги, що визначається в 150-кратному прожитковому мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, а саме, 20.09.2016 р., а не 2019 року.

Що стосується, позовних вимог про стягнення упущеної вигоди позивача через неможливість розміщення коштів, що підлягають йому до виплати, на депозитному рахунку із розрахунку 14% річних в середньому на рік в розмірі 65 163,00 грн., оскільки доказів укладання такого договору суду не надано, і такі доводи ґрунтуються виключно на припущеннях позивача.

Щодо вимог позову про відшкодування поштових витрат, понесених позивачем у зв`язку із численними зверненнями позивача до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, МВС України, Прем`єр-Міністра України в межах виконання рішення суду справі № 641/10426/16-а, то такі витрати не входять до складу судових витрат, визначених положеннями ст. 133 ЦПК України та не є збитками в розумінні положень ст. 22 ЦК України.

Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди, то суд дійшов висновку про відмову у їх задоволенні, виходячи з такого.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, що полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на ст. 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

При цьому, шкода, завдана фізичній або юридичні особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, АР Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст.1173 ЦК України).

Тобто обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

При вирішенні справи судом враховується, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, в даному випадку необхідною умовою для стягнення моральної шкоди є доведення позивачем перед судом факту протиправної поведінки відповідача, наявність самої моральної шкоди, її розмір та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

Так, вказаним рішенням у справі № 641/10426/16-а встановлена неправомірність дій МВС України щодо неприйняття рішення про нарахування і виплату позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності 3 гр. внаслідок захворювання, отриманого під час проходження служби в органах внутрішніх справ та повернення його матеріалів до Управління поліції охорони в Харківській області.

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Враховуючи, що рішення суду у справі № 641/10426/16-а, яке набрало законної сили 16.11.2017 р. на дату розгляду справи 15 березня 2019 р. МВС України в частині виплати позивачу одноразової грошової допомоги не виконано, що завдає позивачу душевних страждань у вигляді стресу, неспокою, призвело до порушення звичайного ладу життя позивача та позбавило його можливості реалізації своїх звичок та бажань, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості суд вважає, що з Державної казначейської служби за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку у відшкодування моральної шкоди на користь позивача підлягає стягненню 1 000,00 грн.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави.

Керуючись ст. 22, 23, 625, 1166, 1173, 1192 ЦК України, ст. 12, 13, 76, 81, 141, 263-265, 267, 273, 274, 354, 355 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Державної казначейської служби за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку у відшкодування інфляційних втрат на користь ОСОБА_1 53 901 грн. 40 коп. та у відшкодування моральної шкоди 1 000 грн.

У задоволенні інших вимог позову - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач 1: Міністерство внутрішніх справ України: 01601, м. Київ, вул. Богомольця, 10, .

Відповідач 2: Державна казначейська служба України: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, .

Суддя О.В. Батрин