Справа № 463/1868/20
Провадження № 2/463/841/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Санько Р.О.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в сумі 1/2 від частки її доходу.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 05.07.2019. Від шлюбу у них народилась донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина проживає разом з ним та перебуває на його утриманні. В добровільному порядку відповідач відмовляється сплачувати аліменти і тому просить стягувати з неї аліменти в примусовому порядку в розмірі 1/2 частки від усіх видів заробітку (загального доходу) відповідача.

Відповідач подала відзив на позовну заяву, згідно якого заперечує проти обґрунтованості позову. Зокрема, до кінця 2018 року постійно проживала з відповідачем та дитиною, а оскільки шлюбні відносини мали формальний характер і відповідач чинив відносно неї домашнє насильство, вона разом з дітьми переїхала проживати у належний їй будинок за адресою АДРЕСА_1 . Влаштувала дитину до школи, однак в жовтні 2019 року відповідач перервав навчання доньки та забрав її до школи у м. Львові. Не могла перервати трудових відносин а відтак, продовжувала перебувати у м. Ковель, однак періодично приїжджала до Львова щоб відвідати доньку. Натомість, позивач почав чинити їй перешкоди у доступі до доньки та до помешкання і саме за його заявою рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 16.03.2020 відносно неї було видано обмежувальний припис, яким їй заборонено контактувати та наближатись до доньки. З цих причин вимушено проживала окремо, однак позивач, в свою чергу, проживає у її квартирі і фактично, перебуває на утриманні її батьків, які також утримують їхню доньку. Просить в позові відмовити.

Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ч. 1 ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору сторони не подали.

Разом з відзивом відповідач подала до суду заяву про опитування позивача як свідка, у якій поставила йому 10 запитань.

В судовому засіданні 05.11.2020 позивач висловився про надання відповіді на такі питання та з підстав визначених у ч. 6 ст. 93 ЦПК України не відмовлявся від надання відповіді на такі питання. Як наслідок, суд відклав розгляд справи з тією метою, щоб позивач мав можливість надати відповіді на такі питання, однак до останнього судового засідання вказані відповіді позивач не подав.

З огляду на це відповідач просив застосувати до позивача заходи процесуального примусу. Суд не вбачає підстав для застосування заходів процесуального примусу, оскільки показання свідка є одним із доказів у цивільному судочинстві. В силу вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Той факт, що позивач не надав відповіді на поставлені питання суд врахує при ухваленні рішення та відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України покладе на позивача ризик настання наслідків, пов`язаних з ненаданням таких відповідей.

Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду.

Позовна заява поступила до суду 27.02.2020.

Суддя своєю ухвалою від 17.03.2020 прийняв позовну заяву та відкрив провадження у справі, призначивши таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Одночасно, сторонам визначено строк для подання відзиву, відповіді на відзив та письмових заперечень.

Одночасно з відкриттям провадження у справі суд направив сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки сторін (а.с.11), в тому числі про обов`язок подати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів. Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів. В ухвалі про відкриття провадження суд роз`яснив порядок подання заяв по суті справи.

Вказане повідомлення позивач отримав, що стверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с.17).

Інтереси відповідача представляв адвокат і за загальним правилом, яке закріплено в статті 221 ЦПК України, в такому випадку суд звільнений від обов`язку з`ясовувати обізнаність відповідача з його правами.

З огляду на карантинні обмеження, суд неодноразово йшов на зустріч учасникам справи та відкладав судові засіданні з тією метою, щоб кожен мав можливість відстояти свою позицію перед судом. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань.

Внаслідок дії на території України карантину, процесуальні строки, в тому числі строки подання доказів були продовженими і з врахуванням вимог п. 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 731-ІХ від 18.06.2020, ці строки завершились 07.08.2020.

Після завершення цих строків, а саме в останньому судовому засіданні представник відповідача подала клопотання про долучення додаткових доказів. Суд долучив ці докази, оскільки стосуються вони утримання дитини, що має значення для даної справи.

В силу вимог п. 3 ч. 6 ст. 19 ЦПК України, справа розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження. Відтак, підготовче засідання у справі не проводилось.

Після початку розгляду справи по суті, кожна сторона мала можливість доводити перед судом свою позицію.

Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Про вичерпність поданих доказів сторони ствердили в судовому засіданні. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу ч. ч. 2, 3, 4 ст. 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи.

Суд у відповідності до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків.

Аргументи відповідача про те, що шляхом пред`явлення цього позову позивач зловживає своїми процесуальними правами суд відкидає, оскільки як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 359/9512/17 (постанова від 12.11.2020) звернення до суду із позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Узагальнена позиція учасників справи.

Під час виступу із вступним словом, а також в останньому судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги. Дав пояснення, аналогічні вищенаведеним та крім цього додатково вказав, що цим позовом має намір змінити світогляд колишньої дружини та спонукати її до виконання материнських обов`язків.

Відповідач, а також її повноважний представник під час виступу із вступним словом, а також в останньому судовому засіданні заперечили проти обґрунтованості позову з підстав, викладених у відзиві. Просять відмовити в позові.

Позиція суду.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані в ній докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Конституція України покладає на батьків обов`язок утримувати дітей до їх повноліття (частина друга статті 51). У той же час сім`я, дитинство, материнство і батьківство перебувають під охороною держави (частина третя статті 51).

Згідно ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно копії свідоцтва про народження (а.с.2), позивач та відповідач є батьками неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 цієї Конвенції, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Вказане в сукупності свідчить про те, що суть аліментних зобов`язань полягає не в покладенні обов`язку на одного з батьків брати участь в утриманні дитини, а в забезпеченні дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її розвитку та виховання.

Місцем проживання фізичної особи, згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України, є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України визначається за згодою батьків.

Разом з тим, згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України, яка по відношенню до положень я. 1 ст. 160 СК України є загальною нормою, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

За змістом зазначених норм закону, право на одержання аліментів має той з батьків, з яким дитина проживає постійно, тобто той з батьків, який на відміну від іншого бере участь в утриманні дитини повсякденно.

Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки (а.с.3) донька сторін зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_2 . Вказана квартира відповідно до копії свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_1 від 1998 року на праві спільної сумісної власності належить відповідачу, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Позивач, як вбачається, не є власником зазначеної квартири та не є в ній зареєстрований.

Відтак, правова підстава проживання його у цій квартирі для суду залишається незрозумілою.

Оскільки в силу вимог ч. 3 ст. 181 СК України право на стягнення аліментів належить виключно тому з батьків, з яким дитина проживає постійно, підстав для задоволення позову немає, оскільки ніщо в матеріалах справи не свідчить про те, що дитина проживає разом з позивачем.

Що ж стосується винесення відносно відповідача обмежувального припису згідно рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16.03.2020, суд не вважає вказану обставину такою, яка свідчить про її окреме від дитини проживання, оскільки такий припис винесений виключно на термін 6 місяців.

Що ж стосується факту проживання відповідача у Волинській області, то, як вбачається, дитина теж проживала разом з мамою за цією адресою, і лише в подальшому в ході конфлікту між батьками дитина переїхала до м. Львова, де проживає у квартирі відповідача.

Більше того, допитана під час розгляду справи свідок ОСОБА_9 вказала про активну участь відповідача в утриманні своєї доньки.

На підтвердження факту про те, що відповідач приймає участь в утриманні дитини нею долучено відповідні докази про переказ коштів дитині та відповідні квитанції, тоді як позивач, не лише не долучив доказів, які б підтверджували факт проживання дитини разом з ним, то він навіть не долучив доказів, які б підтверджували його участь в утриманні дитини та навіть не надав доказів про свої доходи.

Отже, ніщо не свідчить про проживання позивача з дитиною постійно та про його повсякденну участь в утриманні доньки. Тому, у підсумку суд відмовляє в позові через його безпідставність.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року)

З огляду на факти справи, доводи сторін та згадані вище висновки, суд вважає, що він розглянув основні юридичні питання, порушені у цій справі, та немає необхідності аналізувати будь-які інші аргументи сторін, які по суті свідчать лише про існування неприязних відносин між позивачем та відповідачем та не мають значення для вирішення даної справи.

Зрештою позивач сам підтвердив, що шляхом пред`явлення цього позову він мав намір змінити світогляд відповідача, а як зазначила Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 30 червня 2020 року по справі № 333/6816/17 (провадження № 14-87цс20), ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Щодо судових витрат.

У зв`язку з відмовою в позові понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Клопотання про компенсацію судових витрат, а також доказів про такі витрати відповідач не подавала. Крім того, у своїй першій заяві по суті справи відповідач не навела попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно, суд не вбачає підстав для вирішення такого питання.

Керуючись ст. ст. 12,81,82,141,223,263-265,268,430 ЦПК України, ст. ст. 180-182, 183, 192 Сімейного Кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про стягнення аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354, 355, пп. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 28.12.2020.

Суддя: Леньо С. І.