Справа № 372/4004/15-ц
Провадження № 2-2/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2020 року Обухівський районний суд Київської області у складі:

Головуючого судді Зінченко О.М.

при секретарях Русанова Ю.А., Абашідзе Т.П.,Євдокімовій В.С., Бинчук О.О., Тищенко І.Д.,

представників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Тригуб А.Ю. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про поділ спільного сумісного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_8 про визнання права особистої приватної власності -,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2015 року ОСОБА_8 подала в суд позов до ОСОБА_9 про поділ спільного сумісного майна подружжя, за яким відкрито провадження у справі ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 30.10.2015 року (а. с. 197 т. 1). Вказувала, що сторони за час перебування у шлюбі, який був зареєстрований 26 лютого 1977 року, за спільні кошти набули у власність:

1)квартиру АДРЕСА_1 ;

2)квартиру АДРЕСА_2 ;

3)земельну ділянку площею 1370 кв. м. та житловий будинок площею 53,1 кв. м. за адресою: АДРЕСА_3 ;

4)земельну ділянку площею 10000 кв. м. за адресою: АДРЕСА_4;

5)земельну ділянку площею 25680 кв. м. за адресою:

АДРЕСА_5; 6 )земельну ділянку площею 0,25 га за адресою: АДРЕСА_6 , кадастровий номер: :01:026:0012;

7)нежитлові приміщення - апартамент АДРЕСА_7 ;

8)Ѕ частину земельної ділянки площею 0,0846 га, Ѕ частину земельної ділянки площею 0,15 га та Ѕ частину будинку за адресою: АДРЕСА_8 ;

9)автомобіль LEXUS LS 460, реєстраційний номер НОМЕР_1;

10)автомобіль SUZUKI GRAND VITARA, реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

11)VOLVO XC 90, реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Обгрунтовуючи який вказала, що це майно спільною сумісною власністю подружжя та посилаючись на відсутність між сторонами згоди щодо його поділу у добровільному порядку, позивач просила задовольнити вимоги і провести поділ майна шляхом визнання за нею права власності на Ѕ частку в кожній окремій речі, зазначеній нею.

Під час розгляду справи ОСОБА_8 змінювала та уточнювала обсяг спільного майна подружжя, яке підлягало поділу, і варіанти його проведення (а. с. 209-211, 239-245 т. 1).

Заявою від 3 лютого 2016 року (а. с. 64-70 т. 3), поданою представником позивача ОСОБА_1 , позов був доповнений вимогою про визнання недійсним договору дарування будинку на Кіпрі ( АДРЕСА_9 , площа 1068 кв. м., реєстраційний номер 0/25460, план 2-207-341), укладеного 4 грудня 2015 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , і витребування цього будинку у набувача (вказані вимоги прийняті до провадження ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 03.02.2016 року (а. с. 82 т. 3)). Зазначені вимоги обгрунтовувались тим, що будинок був набутий у період перебування сторін у шлюбі, його реєстрацію проведено за ОСОБА_9 08.05.1996 року, отже він належить до спільного майна подружжя. Вона не надавала останньому згоди на розпорядження цим майном, що, відповідно до законодавства України, є підставою для визнання укладеного ним правочину недійсним,

Остаточно свої вимоги ОСОБА_8 визначила у заяві від 13 липня 2017 року (а. с. 174-179 т. 4), в якій просила визнати спільною сумісною власністю подружжя:

-двоповерховий будинок і сад, що знаходиться: АДРЕСА_10, площа земельної ділянки 1068 кв. м.;

-квартиру АДРЕСА_2 ;

-житловий будинок загальною площею 222,6 кв. м., житловою 53,1 кв. м., літню кухню, площею 71,2 кв. м. за адресою: АДРЕСА_3 ;

-земельну ділянку площею 1370 кв. м. за адресою: АДРЕСА_3 ;

-1/6 частину будівель першої черги «Риболовно-спортивної бази» за адресою: АДРЕСА_11 ;

-земельну ділянку площею 0,2500 га за адресою: АДРЕСА_6 , кадастровий номер: :01:026:0012;

-земельну ділянку площею 0,3600 га за адресою: АДРЕСА_6 , кадастро-вий номер: :01:026:0015;

-нежитлові приміщення - апартамент АДРЕСА_7 ;

-житловий будинок АДРЕСА_8 ;

-земельну ділянку площею 0,0846 га за адресою: АДРЕСА_8 , кадастровий номер: :01:009:0349;

-земельну ділянку площею 0,1500 га за адресою: АДРЕСА_8 , кадастровий номер: :01:009:0193;

-земельну ділянку площею 10000 кв. м. за адресою: АДРЕСА_4;

-земельну ділянку площею 0,2579 га за адресою: АДРЕСА_5 , кадастровий номер: :01:009:0069;

-земельну ділянку площею 0,1669 га за адресою: АДРЕСА_5 , кадастровий номер: :01:009:0070;

-земельну ділянку площею 0,0750 га за адресою: АДРЕСА_5 , кадастровий номер: :01:009:0071;

-земельну ділянку площею 0,0750 га за адресою: АДРЕСА_5 , кадастровий номер: :01:009:0072;

-земельну ділянку площею 1,6432 га за адресою: АДРЕСА_5 , кадастровий номер: :01:009:0073;

-земельну ділянку площею 0,3500 га за адресою: АДРЕСА_5 , кадастровий номер: :01:009:0032;

-земельну ділянку площею 0,5493 га за адресою: АДРЕСА_5 , кадастровий номер: :01:009:0028;

-автомобіль LEXUS LS 460, 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_5 ;

-автомобіль SUZUKI GRAND VITARA, 2004 року випуску, двигун № НОМЕР_6 , кузов № НОМЕР_7 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

-автомобіль VOLVO XC 90, двигун № НОМЕР_8 , кузов № НОМЕР_9 , реєстраційний номер НОМЕР_3 ;

-гаражний бокс АДРЕСА_12.

У порядку поділу майна просила визнати за нею право власності на Ѕ частку у кожному з цих об`єктів, крім автомобілів.

З урахуванням того, що автомобілем LEXUS LS 460, вартістю 626948 грн, користується вона, а інші автомобілі відчужені ОСОБА_9 без її на це згоди, ОСОБА_8 просила виділити цей автомобіль їй у власність, стягнувши на її користь грошову компенсацію вартості частки у спільному майні (автомобілях) у розмірі 179835 грн., що складає різницю між грошовим розміром її часток в автомобілях SUZUKI GRAND VITARA, VOLVO XC 90 та вартості частки ОСОБА_9 у автомобілі LEXUS LS 460.

У грудні 2015 року представник ОСОБА_9 адвокат Тригуб А.Ю. подав зустрічний позов до ОСОБА_8 про визнання майна особистою приватною власністю, який прийнятий до провадження ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 01.12.2015 року (а. с. 117-123, 165 т. 2). Зазначав, що з 26.02.1977 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Влітку 1992 року ОСОБА_8 звернулась до Ватутінського районного народного суду м. Києва з позовом про розірвання шлюбу, який рішенням цього суду від 20.08.1992 року задоволено, а шлюб між нею та ОСОБА_9 розірвано. У судовому рішенні зазначено про те, що більше двох років подружжя не підтримують шлюбних і сімейних відносин, не ведуть спільного господарства. У період з 1990 по 2014 рік ОСОБА_9 було придбано:

-квартиру АДРЕСА_2 ;

-апартамент АДРЕСА_7 , загальною площею 91,8 кв. м.;

-житловий будинок АДРЕСА_3 загальною площею 222,6 кв. м.;

-земельну ділянку площею 0,137 га за адресою: АДРЕСА_3 ;

-земельну ділянку площею 0,2500 га за адресою: АДРЕСА_6 , кадастровий номер: :01:026:0012;

-земельну ділянку площею 0,3500 га за адресою: АДРЕСА_5 , кадастровий номер: :01:009:0032;

-земельну ділянку площею 0,2579 га за адресою: АДРЕСА_5 , кадастровий номер: :01:009:0069;

-земельну ділянку площею 0,1669 га за адресою: АДРЕСА_5 , кадастровий номер: :01:009:0070;

-земельну ділянку площею 0,0750 га за адресою: АДРЕСА_5 , кадастровий номер: :01:009:0071;

-земельну ділянку площею 0,0750 га за адресою: АДРЕСА_5 , кадастровий номер: :01:009:0072;

-земельну ділянку площею 1,6432 га за адресою: АДРЕСА_5 , кадастровий номер: :01:009:0073;

-земельну ділянку площею 1,000 га за адресою: АДРЕСА_4;

-автомобіль LEXUS LS 460, шасі № НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_10 .

Посилаючись на те, що зазначене майно було набуте позивачем за його особисті кошти під час роздільного проживання з ОСОБА_8 і при фактичному припиненні шлюбу між ними, остання жодної участі коштами або працею у його придбанні не брала, просив задовольнити зустрічний позов і визнати вказане майно особистою приватною власністю ОСОБА_9 .

У заяві від 17.12.2015 року про збільшення вимог за зустрічним позовом, поданій представником ОСОБА_9 адвокатом Тригубом А.Ю. (а. с. 5-6 т. 3), останній просив визнати особистою приватною власністю ОСОБА_9 1/6 частину будівель першої черги «Риболовно-спортивної бази» за адресою: АДРЕСА_13 , земельну ділянку площею 0,3600 га за адресою: АДРЕСА_6 , кадастровий номер: :01:026:0015, земельну ділянку площею 0,5493 га за адресою: АДРЕСА_5 , кадастровий номер: :01:009:0028.

Ухвалами Обухівського районного суду Київської області від 17 грудня 2015 року, 6 травня 2016 року до участі в розгляді справи в якості третіх осіб без самостійних вимог залучено: Службу у справах дітей виконавчого комітету Української міської ради, Службу у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (а. с. 17, 214 т. 3)

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 17 листопада 2015 року задоволено заяву ОСОБА_8 про забезпечення позову і накладено арешт на майно, яке є предметом спору у справі та зареєстроване за ОСОБА_9 : квартиру АДРЕСА_2 , земельну ділянку площею 0,137 га за адресою: АДРЕСА_3 , житловий будинок АДРЕСА_3 , земельну ділянку площею 1,000 га за адресою: АДРЕСА_4 , земельну ділянку площею 2,568 га за адресою: АДРЕСА_5 , земельну ділянку площею 0,2500 га за адресою: АДРЕСА_6 , нежитлове приміщення-апартамент АДРЕСА_7 , автомобіль LEXUS LS 460, 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_5 , автомобіль SUZUKI GRAND VITARA, 2004 року випуску, двигун № НОМЕР_6 , кузов № НОМЕР_7 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , автомобіль VOLVO XC 90, двигун № НОМЕР_8 , кузов № НОМЕР_9 , реєстраційний номер НОМЕР_3 (а. с. 222 т. 1).

ОСОБА_8 , її представники первісний позов підтримали, проти задоволення зустрічного заперечували. Свою позицію обґрунтовували тим, що спірне майно було набуте в період перебування сторін у шлюбі, а відтак належить їм на праві спільної сумісної власності. Про рішення суду, яким шлюб був розірваний, ОСОБА_8 відомо не було, подружжя шлюбні відносини і ведення спільного господарства не припиняло, проживало разом до лютого 2013 року. Реєстрацію розірвання шлюбу проведено 24.09.2014 року.

ОСОБА_9 , його представник Тригуб А.Ю. , який також здійснював представництво інтересів правонаступника ОСОБА_9 - ОСОБА_11 , проти задоволення первісного позову заперечували, просили задовольнити зустрічний посилаючись на те, що з 1990 року подружжя фактично припинило шлюбні стосунки, набуте кожним із них після цього майно було особистою приватною власністю, ОСОБА_8 будь-якої участі ні коштами, ні своєю працею у придбанні зареєстрованого на ОСОБА_9 майна не брала. Документи, які б підтверджували набуття ОСОБА_9 у власність гаражного боксу АДРЕСА_12 і проведення за ним реєстрації цього права відсутні. Земельні ділянки площею 0,3600 га за адресою: АДРЕСА_6, площею 0,5493 га за адресою: АДРЕСА_5 , були приватизовані ОСОБА_9 у зв`язку з чим не можуть бути об`єктами права спільної сумісної власності. Суди України не компетентні вирішувати спір з приводу майна, розташованого на Кіпрі.

Ухвалами Обухівського районного суду Київської області від 1 грудня 2015 року, 22 вересня 2016 року відмовлено в задоволенні клопотання представника ОСОБА_9 адвоката Тригуба А.Ю. про закриття провадженні у справі в частині вирішення вимог ОСОБА_8 щодо будинку, який знаходиться на території Республіки Кіпр (а. с. 164 т. 2, а. с. 97 т. 4).

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 22 вересня 2016 року провадження у справі зупинено до отримання висновку комплексної судово-будівельно-технічної та судово-оціночної експертизи, призначеної цією ж ухвалою для визначення дійсної ринкової вартості квартири АДРЕСА_14 (а. с. 99-100 т. 4)

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 26 червня 2017 року провадження у справі відновлено (а. с. 156 т. 4).

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 13 липня 2017 року провадження у справі зупинено до визначення правонаступника померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 (а. с. 200 т. 4).

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 31 жовтня 2017 року провадження у справі відновлено, судом у порядку ст. 55 ЦПК України до участі в розгляді справи за первісним і зустрічним позовами на підставі поданих заяв залучено правонаступника ОСОБА_9 - ОСОБА_11 (а. с. 202-204, 205-207, 209 т. 4, а. с. 71, а. с. 75-76 т. 6).

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 27 березня 2018 року у справі призначене підготовче засідання (а. с. 135-136 т. 5).

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 12 червня 2018 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішенням у цивільній справі за позовом ОСОБА_12 до ОСОБА_11 про визнання заповіту недійсним (а. с. 102 т. 6).

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 11 квітня 2019 року провадження у справі відновлено (а. с. 120 т. 6).

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 14 травня 2019 року підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду (а. с. 135-136 т. 6).

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 6 червня 2019 року провадження у справі зупинене до розгляду заяви про відвід судді (а. с. 154 т. 6).

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 13 червня 2019 року провадження у справі відновлено (а. с. 164 т. 6).

Розглянувши справу, подані сторонами докази, суд встановив такі обставини.

ОСОБА_9 та ОСОБА_8 перебували в шлюбі, який був зареєстрований 26 лютого 1977 року (а. с. 15 т. 1).

Рішенням Ватутінського районного народного суду м. Києва від 20 серпня 1992 року шлюб між ними розірвано (а. с. 104, 191 т. 2). Державна реєстрація розірвання шлюбу проведена відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві 24 вересня 2014 року і з цього часу шлюб вважається припиненим відповідно до ст. 44 КпШС України (а. с. 105 т. 2).

Майно, з приводу якого виник спір, було набуте:

-двоповерховий будинок і сад, що знаходиться: АДРЕСА_10, площа земельної ділянки 1068 кв. м., - 08.05.1996 року, коли вперше було проведено реєстрацію цього майна за ОСОБА_9 (а. с. 213-214 т. 1);

-квартира АДРЕСА_2 за договором купівлі-продажу від 25 березня 1996 року (а. с. 30-31 т. 1);

-житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 за договором купівлі-продажу від 26 вересня 2001 року, на заміну якому 14.11.2011 року було видане свідоцтво про право власності на підставі рішення виконкому Української міської ради від 27.10.2011 року №322 (а. с. 36-37 т. 1, а. с. 133, 134 т. 2);

-земельна ділянка площею 1370 кв. м. за адресою: АДРЕСА_3 за договором купівлі-продажу від 26 вересня 2001 року (а. с. 32-33, 34-35 т. 1);

-1/6 частина будівель першої черги «Риболовно-спортивної бази» за адресою: АДРЕСА_11 за договором купівлі-продажу від 16.10.2002 року (а. с. 18 т. 2;

-земельна ділянка площею 0,2500 га за адресою: АДРЕСА_6 , кадастровий номер: :01:026:0012, за договором купівлі-продажу від 4 липня 2009 року а. с. 44-45 т. 1 );

-нежитлові приміщення - апартамент АДРЕСА_7 за договором міни від 15.09.2009 року (а. с. 56-58 т. 1);

-Ѕ частина житлового будинку АДРЕСА_8 за договором купівлі-продажу від 16 листопада 2010 року (а. с. 60-61 т. 1);

-Ѕ частина земельної ділянки площею 0,0846 га за адресою: АДРЕСА_8 , кадастровий номер: :01:009:0349 за договором купівлі-продажу від 16 листопада 2010 року (а. с. 62-63 т. 1);

-Ѕ частина земельної ділянки площею 0,1500 га за адресою: АДРЕСА_8 , кадастровий номер: :01:009:0193 за договором купівлі-продажу від 16 листопада 2010 року (а. с. 64-65 т. 1);

-земельна ділянка площею 10000 кв. м. за адресою: АДРЕСА_4 за договором купівлі-продажу від 12 вересня 2001 року (а. с. 38-39, 40-41 т. 1);

-земельна ділянка площею 25680 кв. м. за адресою: АДРЕСА_5 , яка згодом була поділена відповідно до рішення 32 сесії 6 скликання Української міської ради від 06.12.2012 року на земельні ділянки площами 0,2579 га, 0,1669 га, дві ділянки площею по 0,0750 га кожна, 1,6432 га, 0,3500 га за договором купівлі-продажу від 13 листопада 2003 року (а. с. 42-43, 252-253, 246-247, 248-249, 250-251 т. 1, а. с. 1-2, 3-4 т. 2),

-автомобіль LEXUS LS 460, 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_5 за біржовою угодою від 22.05.2008 року. який був перереєстрований 26.05.2015 року з видачею нового реєстраційного номера НОМЕР_10 (а. с. 46 т. 1, 152 т. 2);

-автомобіль SUZUKI GRAND VITARA, 2004 року випуску, двигун № НОМЕР_6 , кузов № НОМЕР_7 , реєстраційний номер НОМЕР_2 за біржовою угодою від 13.07.2006 року (а. с. 47-48 т. 1);

-автомобіль VOLVO XC 90, двигун № НОМЕР_8 , кузов № НОМЕР_9 , реєстраційний номер НОМЕР_3 за договором купівлі-продажу від 16 червня 2011 року (а. с. 49-53, 54-55 т. 1).

З огляду на те, що вказане майно було набуте в період з 1996 року по 2011 рік, його правовий режим (належність майна до спільної сумісної власності подружжя чи особистої приватної власності одного з них) має визначатись відповідно до положень Кодексу про шлюб та сім`ю України щодо майна набутого до 01.01.2004 року, а з цієї дати - на підставі норм Сімейного кодексу України.

Закріплюючи у ст. 22 КпШС України, ст. 60 СК України загальне правило про те, що майно, нажите (набуте) подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю (належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності), крім одержаного кожним з них у дар або в порядку спадкування, а також в інших, передбачених цими Кодексами випадках, законодавець передбачив можливість визнання судом власністю кожного з подружжя майна, нажитого кожним із них під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу (ч. 2 ст. 28 КпШС України) та особистою приватною власністю дружини, чоловіка майна, набутого нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин (ч. 6 ст. 57 СК України).

Саме на наявність наведених у ч. 2 ст. 28 КпШС України, ч. 6 ст. 57 СК України обставин посилався ОСОБА_9 у поданому ним зустрічному позові про визнання зареєстрованого за ним майна, нажитого (набутого) під час роздільного (окремого) проживання подружжя при фактичному припиненні шлюбу (у зв`язку із фактичним припиненням шлюбу) та у запереченнях на позов ОСОБА_8 .

Отже, вирішення спору по суті, а відтак визначення належності майна до спільної сумісної власності сторін чи особистої приватної власності кожного з них залежить від доведеності вказаних обставин.

При з`ясуванні питань щодо їх існування суд дійшов таких висновків.

Відповідно до рішення Ватутінського районного народного суду м. Києва від 20 серпня 1992 року, ухваленого у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про розірвання шлюбу, вбачається, що у поданому позові ОСОБА_8 просила розірвати шлюб вказуючи, зокрема, на те, що більше двох років сторони не підтримують шлюбних і сімейних стосунків, не ведуть спільне господарства, вона зустрічається з іншим чоловіком з яким має намір створити нову сім`ю. Суд, у т. ч. вислухавши пояснення сторін, встановив, що більше двох років вони не підтримують шлюбних і сімейних стосунків, не ведуть спільне господарство, проживаючи окремо (а. с. 191 т. 2).

Вказане рішення набрало законної сили, тому, виходячи з положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України, встановлені цим рішенням обставини не підлягають доказуванню при розгляді даної справи, оскільки участь у ній беруть ті самі особи.

Постановою старшого слідчого СВ Деснянського УП ГУНП у м. Києві від 27.07.2016 року, яка прийнята за результатами розгляду заяви ОСОБА_8 про підробку рішення суду про розірвання шлюбу, кримінальне провадження закрите у зв`язку із відсутністю події кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. У цій постанові наведені покази допитаного в якості свідка ОСОБА_9 про те, що з 1990 року він проживав окремо від ОСОБА_8 і вказано, що зазначені свідком обставини підтвердились (а. с. 50-52 т. 4).

Цими доказами безспірно підтверджується припинення шлюбних відносин між ОСОБА_8 , ОСОБА_9 як подружжям з 1990 року і їх окреме проживання та спростовуються доводи ОСОБА_8 про те, що подружні стосунки і шлюбні відносини між сторонами ніколи не припинялись.

З огляду на викладене, ОСОБА_8 належало довести, що після фактичного припинення шлюбних відносин такі були поновлені, подати докази на підтвердження конкретного часу (періоду) їх відновлення.

Однак, остання таких доказів не подала і не намагалась навести свої доводи щодо того, коли шлюбні відносини сторін були поновлені.

Не визнаючи фактичного припинення шлюбу і роздільного проживання, ОСОБА_8 при укладенні 29.12.2016 року договору дарування квартири АДРЕСА_1 , яка належала їй на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 01.07.2002 року (а. с. 28 т. 1), повідомила, що квартира придбана за її особисті приватні кошти, належить їй на праві особистої приватної власності, особи, які могли б ставити питання про визнання за ними права власності на квартиру у т. ч. відповідно до ст. ст. 68, 74 СК України відсутні (п. 9 договору, а. с. 157-159 т. 5). Аналогічні відомості зазначені нею і у поданій нотаріусу заяві (а. с. 160 т. 5).

Оскільки вказана квартира була набута в період, коли реєстрація розірвання шлюбу на підставі рішення суду між ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ще не була проведена і за загальними правилами мала б входити до складу спільного майна подружжя, то повідомлені нотаріусу особисто ОСОБА_8 обставини є свідченням того, що цим самим вона підтвердила фактичне припинення шлюбу з чоловіком і окреме проживання подружжя.

У цій квартирі з 15.11.2002 року зареєстроване місце проживання ОСОБА_8 .

Із 27.12.1984 року по 09.10.2014 року зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_9 була квартира АДРЕСА_15 , а з 09.10.2014 року, - квартира АДРЕСА_16 .

Доказів реєстрації спільного місця проживання ОСОБА_9 та ОСОБА_8 після відчуження у 1996 році приватизованої ними квартири АДРЕСА_15 , в яку вони вселились на підставі виданого у 1984 році ордеру (а. с. 190 т. 5), не подано.

Свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , які працювали разом із ОСОБА_9 з початку 90-х років, показали, що їм було відомо про його розлучення з ОСОБА_8 та його стосунки з іншими жінками, і ці стосунки ним не приховувались. Свідок ОСОБА_15 повідомила суду, що вона перебувала у близьких відносинах із ОСОБА_9 у період з 2001 по 2004 рік, він знайомив її із своїми друзями. Вона знала, що останній розлучений, приїжджала до нього в будинок у м. Українка по обстановці в якому було зрозуміло, що якась інша жінка там не проживає.

Допитана судом в якості свідка ОСОБА_10 , яка є відповідачем у справі, показала, що вона познайомилась з ОСОБА_9 влітку 2005 року, згодом між ними виникла взаємна симпатія і їх стосунки стали близькими. У 2006 році вони придбали квартиру по АДРЕСА_18 в якій проживали до 2009 року, а після цього продовжували разом проживати у квартирі по АДРЕСА_17 . В цей період в якості дачі ними використовувався будинок ОСОБА_9 у м. Українка. У 2012 році у них народилася дочка.

Запис про батьківство ОСОБА_9 щодо народженої ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_4 дитини проведено на підставі поданої ними спільної заяви від 29 вересня 2012 року, що свідчить про наявність близьких стосунків між цими особами.

Свідок ОСОБА_16 показала, що вона з 2006 року дружила з ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , зустрічалася з ними як в Україні, так і на Кіпрі. З часу знайомства ОСОБА_9 із ОСОБА_8 не проживав, спільного господарства не вів, шлюбних відносин не підтримував.

Суд приймає вказані докази на підтвердження фактичного припинення шлюбних відносин між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 і їх роздільного проживання, оскільки вони узгоджуються з іншими доказами та обставинами, у т. ч. встановленими в рішенні суду про розірвання шлюбу, та відсутністю аргументів, які б давали підстави ставити під сумнів їх правдивість.

Натомість пояснення ОСОБА_8 , інші надані нею докази на підтвердження існування фактичних шлюбних стосунків між сторонами, судом відхиляються з таких міркувань.

Саме ОСОБА_8 було подано позов про розірвання шлюбу із наведенням у ньому мотивів для його задоволення, які судом визнані доведеними в ухваленому ним рішенні. Її доводи про підроблення цього рішення перевірялись у встановленому кримінальним процесуальним законодавством порядку і свого підтвердження не знайшли.

Незважаючи на заперечення існування судового рішення, саме воно було надане і використане нею при укладенні договору дарування квартири АДРЕСА_1 (а. с. 157-159, 162-163, 164-165 т. 5).

Зміна ОСОБА_8 під час розгляду справи статусу майна, яке було зареєстроване на її ім`я і було набуте в період, коли шлюб між сторонами за рішенням суду вже був розірваний, але реєстрація його розірвання проведена не була, - спочатку віднесення згаданої квартири до спільного майна подружжя, а згодом - до її особистої приватної власності, як і двох гаражних боксів АДРЕСА_19 (а. с. 2-9, 239- 245 т. 1, а. с. 19-20, 21-22 т. 2), свідчить про непослідовність та суперечливість її позиції в частині характеру стосунків між сторонами і переслідування у такий спосіб досягнення корисливої мети.

На це вказує те, що не відносячи до спільного сумісного майна зазначену квартиру і гаражні бокси, вартістю визначеною самою позивачкою у 12161916 грн (15634942 грн., згідно висновку експерта, зробленого на замовлення адвоката Тригуба А.Ю.(а. с. 62 т. 6), гаражних боксів - у 759000 грн. кожен, ОСОБА_8 включила до складу спільного сумісного майна подружжя частину житлового будинку вартістю 154000 грн., по Ѕ частині земельних ділянок площею 0,0846 га і 0,1500 га, вартістю 167200 грн. і 313500 грн. за адресою: АДРЕСА_20 , які придбані на її ім`я за договорами купівлі-продажу від 16 листопада 2010 року, тобто те майно, яке має незначну вартість.

За клопотанням ОСОБА_8 для підтвердження факту спільного проживання з ОСОБА_9 , фактичного існування шлюбних стосунків і після розірвання шлюбу були допитані свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_12 .

За змістом їх покази суперечливі як між собою, так і з поясненнями ОСОБА_8

ОСОБА_17 (племінник ОСОБА_8 ) вказував, що бачився з подружжям, яке разом проживало по АДРЕСА_21 , в середньому два рази на місяць, разом відзначали свята, зокрема, аж до 2015 року Новий рік. Про спільне святкування Різдва і Нового року з 1977 по 2015 рік повідомив суду його батько ОСОБА_19 .

Натомість ОСОБА_8 стверджувала, що ОСОБА_9 пішов до коханки на початку 2013 року, що виключає можливість святкування Нового року разом з ним у 2014 році.

При цьому ОСОБА_18 (дружина ОСОБА_19 , мати ОСОБА_17 і сестра ОСОБА_8 ) зазначала, що спільне святкування Різдва і Нового року мало місце у 2000 році, а ОСОБА_20 показав, що святкував Новий рік з ОСОБА_8 , ОСОБА_9 у 2007 році, нікого з членів сім`ї ОСОБА_23 на святкуванні не було.

За інформацією про перетин державного кордону України ОСОБА_9 , наданою Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 14.12.2015 року, на Новий 2011 рік він знаходився за межами України (а. с. 46 т. 5).

Свідок ОСОБА_21 (дружина ОСОБА_17 ) показала, що знає подружжя з 2003 року, бачилася з ними майже щодня, хоча зустріч її чоловіка з ними відбувалась значно рідше . Така періодичність побачень є очевидно неможливою з огляду на те, що значні періоди часу ОСОБА_8 , ОСОБА_9 знаходились за кордоном.

При допиті працівниками поліції у 2015 році свідків ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , які проживають, відповідно, у квартирах АДРЕСА_22 , вони показали, що не бачили ОСОБА_9 з квартири АДРЕСА_23 більше 10 років, де він проживав їм не відомо (а. с. 195-198, 199-202 т. 5).

Про існування у подружжя ОСОБА_26 сімейної традиції по спільному відвідуванню сауни повідомив свідок ОСОБА_17 , хоча ні дружині останнього, ні його матері та батькові про цю традицію нічого не відомо.

Враховуючи враження про характер стосунків між цими родинами, яке складається на підставі їх показів, такої необізнаності, при існуванні між ними саме таких відносин, бути не могло.

Зазначаючи про спільність майна подружжя, свідок ОСОБА_12 (дочка ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ), яка більшу частину часу, починаючи з 1993 року проживає на території Республіки Кіпр, не могла згадати, чи перебувала вона на території України в період придбання спірного майна, показала, що їй не відомо за які кошти була придбана квартира АДРЕСА_1 .

Аналіз суперечливих показів допитаних за клопотанням ОСОБА_8 свідків, родинні відносини ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_21 , ОСОБА_12 з ОСОБА_8 дають підстави для висновку про те, що вони не в повній мірі були обізнані про характер взаємовідносин між подружжям, однак намагались дати свідчення, які б сприяли вирішенню справи на її користь.

Такого висновку суд дійшов на підставі того, що жодному із свідків не було відомо про розірвання у 1992 році в судовому порядку шлюбу між ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , нічого не знаючи про їх спільний побут, порядок формування бюджету, участь у придбанні майна і сплату коштів за нього, за ким проведена його реєстрація, вони вважали, що все воно є їх спільною сумісною власністю, хоча сама ОСОБА_8 займає іншу позицію з цього приводу.

Враховуючи, що покази свідків носять характер припущень з приводу цих обставин, то ними не може бути підтверджено їх існування.

З долучених до справи копій закордонних паспортів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , інформації Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 14.12.2015 року, складеної на їх підставі представником відповідача таблиці (а. с. 66-91 т. 2, а. с. 46, 168-170 т. 5), на правильність викладення відомостей в якій заперечень не надійшло, вбачається, що з 2000 років подружжя разом не подорожувало, окремо святкувало Новий рік, Різдво, знаходилось у різних місцях у день свого одруження.

У 2000-2012 роках ОСОБА_9 здійснено 21 самостійну поїздку за кордон, ОСОБА_8 - 14. У цей період ними лише двічі здійснено перетин кордону в одному місці і в один день, причому 13 вересня 2011 року в різний спосіб.

При цьому, ОСОБА_8 ні сама, ні разом із ОСОБА_9 не відвідувала Республіку Білорусь, де проживали його батьки, у тому числі не була присутньою на їх похоронах, - матері у 2005 році та батька у 2009 році.

На підтвердження спільного проживання подружжя ОСОБА_8 надала квитанції про сплату коштів за комунальні послуги у 2011-2013 роках (а. с. 61-65 т. 2).

Згідно цих квитанцій, оплата була проведена за послуги, що були надані у квартиру АДРЕСА_24 у жовтні 2013 року, грудні 2014 року, січні-березні 2015 року, тобто за періоди, коли зі слів самої ОСОБА_8 чоловік вже залишив її.

Отже ці документи не можуть підтверджувати як факт спільного проживання, так і існування спільного бюджету сторін.

Що ж стосується квитанцій про оплату послуг за період 2010-2012 років, які долучені до справи за клопотанням представника ОСОБА_9 , то вони знаходились у останнього і підтверджують здійснення ним відповідних платежів (а. с. 202-250 т. 2, а. с. 1-4 т. 3).

Оскільки рішення суду про розірвання шлюбу було ухвалене під час дії КпШС України, то згідно ст. 44 цього Кодексу шлюб вважався припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану, на відміну від положень ст. 114 СК України, якою встановлено, що у разі розірвання шлюбу судом він припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

З огляду на викладене, рішення Ватутінського районного народного суду м. Києва від 20 серпня 1992 року не потягло за собою припинення шлюбу сторін, відтак їх статус у правовідносинах, обсяг прав і обов`язків, у т. ч. з третіми особами, визначався як подружжя.

Згідно із ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути подана нотаріально посвідчена згода другого подружжя.

Тобто відсутність згоди іншого подружжя унеможливлює вчинення будь-яких дій іншим подружжям щодо нерухомого майна, оскільки правочини по розпорядженню ним потребують і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації.

За таких обставин, надання ОСОБА_9 , як чоловіком, згоди ОСОБА_8 на укладення різних договорів з приводу такого майна (а. с. 237-238 т. 3), у т. ч. 16 листопада 2010 року договорів купівлі-продажу частини житлового будинку і земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_20 , а ОСОБА_8 згоди ОСОБА_9 на укладення 15.09.2009 року договору міни не може безумовно свідчити про те, що на час вчинення цих правочинів шлюбні відносини між сторонами не могли бути фактично припиненими.

Із змісту договору міни випливає, що нежитлове приміщення-апартамент НОМЕР_17, розташоване за адресою: АДРЕСА_25, обмін якого ОСОБА_9 провів на два нежитлові приміщення-апартаменти АДРЕСА_7 , належало йому на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Гурзуфської селищної ради 26.08.2009 року на підставі рішення цього виконавчого комітету від 21.08.2009 року (а. с. 56-58 т. 1).

Документів, які б свідчили, що за цим свідоцтвом приміщення було набуто на правових підставах, які передбачають виникнення права спільної власності подружжя, ОСОБА_8 не подано.

27.10.2009 року ОСОБА_9 провів дарування отриманого ним за договором міни нежитлового приміщення-апартаменту НОМЕР_15 ОСОБА_8 (а. с. 92 т. 2). У п. 1.3 цього договору зазначено про те, що це приміщення належить дарувальнику, тобто ОСОБА_9 , на праві власності і цю обставину ОСОБА_8 визнала підписавши угоду.

При умові, що в результаті міни нежитлові приміщення-апартаменти НОМЕР_16, НОМЕР_15 були набуті у спільну сумісну власність, то, оскільки кожен із них є самостійним об`єктом цивільного обігу, ОСОБА_9 міг провести відчуження за договором дарування лише своє частки, яка належала йому як учаснику спільної сумісної власності в нежитловому приміщенні НОМЕР_15, а не цілої частини вказаного апартаменту, про що мало бути достеменно відомо ОСОБА_8 .

З урахуванням того, що остання погодилась, що цей об`єкт є особистою приватною власністю ОСОБА_9 , то на таких же умовах йому має належати на праві особистої приватної власності і інше нежитлове приміщення-апартамент НОМЕР_16, який був набутий ним на тих же правових підставах.

Як показали свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 після розлучення головним пріоритетом для ОСОБА_9 було надання гарної освіти дочці ОСОБА_35 ІНФОРМАЦІЯ_2 , яку він мав від шлюбу із ОСОБА_8 .

На переконання суду, саме з турботою про забезпечення майбутнього своєї дочки пояснюється зазначення ОСОБА_9 у заяві на постійне місце проживання у Канаді від 04.03.1998 року, при оформленні дозволу на імміграцію в Республіку Кіпр у 2004 році як дружини ОСОБА_8 , з якою шлюб не був припинений, і дочки ОСОБА_12 (а. с. 217-220 т. 5, а. с. 94-95 т. 2).

При цьому ніхто з них так і не виїхав на постійне місце проживання до Канади, натомість ОСОБА_27 здобула в цій країні освіту (а. с. 195-200 т. 2 ). Саме як для членів сім`ї ОСОБА_9 стало можливим оформлення ОСОБА_8 , ОСОБА_12 дозволів на імміграцію в Республіку Кіпр на підставі наявного у нього дозволу.

Викладене в заявах підтверджує покази свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 що взаємовідносини ОСОБА_9 , ОСОБА_8 після розірвання шлюбу, їх спілкування ґрунтувалися на наявності у них спільної дочки ОСОБА_27 та її дитини, а їх внуки, і визначалися інтересами останніх.

Самі по собі добрі стосунки між ними не можуть бути свідченням відновлення ведення цими особами спільного господарства і підтримання шлюбних відносин.

З цих же міркувань суд відхиляє в якості доказів підтвердження існування шлюбних відносин сторін надані позивачем фотографії (а. с. 30-60 т. 2). На них відсутня інформація про час і обставини проведення фотографування. Рукописні нотатки під наданими фотографіями не можна вважати беззаперечно достовірними. З цих фотокарток вбачається, що люди спеціально позували для фотографування.

Суд виходить з того, що фактичне припинення шлюбу між подружжям не виключає можливість проведення дозвілля в колі спільних друзів та відпочинку чи відзначення свят разом з іншими особами, тому такі обставини не можуть достовірно підтверджувати відновлення шлюбних і сімейних відносин між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 після 1990 року.

ОСОБА_8 в якості доказів надані письмові пояснення ОСОБА_28 (а. с. 239-240 т. 3), ОСОБА_29 (а. с. 229-230 т. 5), ОСОБА_30 (а. с. 233 т. 6), ОСОБА_31 (а. с. 238-239 т. 5), ОСОБА_32 (а. с. 244-245 т. 5), ОСОБА_33 (а. с. 1-2 т. 7)

Вони надані на іноземній мові та в перекладі на російську. Ким здійснено такий переклад, у чиїй присутності ці особи підписали пояснення або ж хто посвідчив справжність їх підписів, не вказано.

Відповідно до ст. 230 ЦПК України свідки допитуються судом. Можливе оголошення показань свідків, зібраних за судовими дорученнями в порядку забезпечення доказів під час допиту їх за місцем проживання (ст. 233 цього Кодексу).

Однак, судом ці свідки не допитувались, їх допит по місцю проживання на території Республіки Кіпр в порядку надання правової допомоги відповідно до Угоди між Україною та Республікою Кіпр про правову допомогу в цивільних справах, яка була підписана 06.09.2004 року, ратифікована 22.09.2005 року і набула чинності 18.03.2006 року, не проводився, клопотання про це не заявлялось.

За таких обставин зазначені пояснення не можуть бути визнані джерелом доказів і оцінюватись судом.

Згідно із ч. 4 ст. 95 ЦПК України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017 року, який набрав чинності з 15.12.2017 року, учасник справи, який подає письмовий доказ у копіях, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмово доказу. Відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, учасник справи підтверджує своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

З огляду на вказані положення законодавства, суд вважає за неможливе використання в якості доказів поданих після 15.12.2017 року письмових доказів у копіях, відповідність оригіналу яких не засвідчена в порядку встановленому чинним законодавством, і щодо яких не зазначено у кого знаходяться їх оригінали, та не дає їм оцінки як і тим доказам, переклад яких у встановленому порядку не здійснено з іноземної мови на мову, якою проводиться цивільне судочинство (ст. 9 ЦПК України).

Ніяких доказів, які б підтверджували використання для придбання спірного майна, зареєстрованого на ОСОБА_9 , коштів, які б належали ОСОБА_8 або подружжю на праві спільної сумісної власності, не подано.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про доведеність передбачених ч. 2 ст. 28 КпШС України, ч. 6 ст. 57 СК України обставин, на які посилався ОСОБА_9 , за яких можливе визнання набутого в період шлюбу майна його особистою власністю і відмовляє у задоволенні поданого ОСОБА_8 позову та, відповідно, задовольняє зустрічний позов.

З огляду на те, що особистою приватною власністю ОСОБА_9 визнаний двоповерховий будинок і сад, що знаходиться в Республіці Кіпр, то він міг розпорядитися ним на користь ОСОБА_10 .

Відтак, права ОСОБА_8 укладенням угоди про його відчуження не порушуються, у зв`язку з чим підстави для визнання її недійсною і витребування цього майна від ОСОБА_10 відсутні.

ОСОБА_8 у поданому позові ставить також питання про поділ як спільного майна подружжя земельних ділянок: площею 0,3600 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий № :01:026:0015, яка розташована за адресою: АДРЕСА_26 і площею 0,5493 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий № :01:009:0028, яка розташована за адресою: АДРЕСА_12.

У задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно долучених до справи документів, вказані земельні ділянки були передані у власність ОСОБА_9 безкоштовно у порядку приватизації у 2004 році та 2009 році (а. с. 192, 193 т. 2, а. с. 42, 43 т. 4).

Належність переданої безоплатно у власність одного із подружжя із земель державної або комунальної власності земельної ділянки до об`єктів спільної сумісної власності була передбачена після внесення змін до ст. 61 СК України Законом України від 11.01.2011 року №2913-VI. Згодом, Законом України від 17.05.2012 року №4766-VI, положення про це із вказаної статті було виключене.

Таким чином, зазначені земельні ділянки були набуті у власність ОСОБА_9 тоді і у такий спосіб, коли за чинним законодавством вони не могли бути віднесені до об`єктів спільної сумісної власності, у зв`язку з чим є його особистою приватною власністю.

Така правова позиція висловлена і Верховним Судом у постанові від 21.03.2018 року, постановленій у справі №686/9580/16-ц, провадження №61-3478 св 18, яка підлягає врахуванню судом.

За чинною ст. 57 СК України набуті в такому порядку земельні ділянки є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

На підтвердження набуття в період шлюбу ОСОБА_9 права власності на гараж АДРЕСА_12 ОСОБА_8 надала лист Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 17.06.2004 року на адресу ОСОБА_9 , Голови ГБК «Промінь» в якому зазначено, що адміністрація не заперечує проти переоформлення на нього і одержання гаражного боксу, належного ОСОБА_34 , та включення до складу кооперативу, заяву ОСОБА_9 до кооперативу з проханням прийняти його в члени, із змісту якої випливає, що вона була подана не раніше 10.08.2004 року (а. с. 23, 24 т. 2).

Згідно долученої до справи довідки ГБК «Промінь» від 04.08.2016 року належний ОСОБА_34 гараж побудовано господарським способом, ОСОБА_9 не є членом кооперативу (а. с. 45 т. 4).

З цього випливає, що право власності на гараж з ОСОБА_34 на ОСОБА_9 до 2004 року не переоформлялось.

Перехід права власності на нього з 01.01.2004 року після набрання чинності ЦК України 2003 року міг бути здійснений лише відповідно до нотаріально посвідченої цивільно-правової угоди (ст. ст. 328, 334, 639, 640, 657 цього Кодексу).

Однак, документи, які б відповідно до положень чинного законодавства підтверджували набуття ОСОБА_9 гаражного боксу АДРЕСА_12 у справі відсутні, ОСОБА_8 таких не подала і на їх існування не посилається.

Відтак нею не доведено, що ОСОБА_9 є власником цього гаража та набув його у період перебування сторін у шлюбі, що б давало їй підстав заявляти вимоги про його поділ.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 4, 10, 76, 81, 158, 259, 264-265, 268, 273 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про поділ спільного сумісного майна подружжя , відмовити повністю.

Зустрічний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_8 про визнання права особистої приватної власності задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_9 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_3 право особистої приватної власності на майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 ; апартамент АДРЕСА_7 , загальною площею 91,8 кв. м.; житловий будинок АДРЕСА_3 загальною площею 222,6 кв. м.; земельну ділянку площею 0,137 га за адресою: АДРЕСА_3 ; земельну ділянку площею 0,2500 га за адресою: АДРЕСА_6 , кадастровий номер: :01:026:0012; земельну ділянку площею 0,3500 га за адресою: АДРЕСА_5 , кадастровий номер: :01:009:0032; земельну ділянку площею 0,2579 га за адресою: АДРЕСА_5 , кадастровий номер: :01:009:0069; земельну ділянку площею 0,1669 га за адресою: АДРЕСА_5 , кадастровий номер: :01:009:0070; земельну ділянку площею 0,0750 га за адресою: АДРЕСА_5 , кадастровий номер: :01:009:0071; земельну ділянку площею 0,0750 га за адресою: АДРЕСА_5 , кадастровий номер: :01:009:0072; земельну ділянку площею 1,6432 га за адресою: АДРЕСА_5 , кадастровий номер: :01:009:0073; земельну ділянку площею 1,000 га за адресою: АДРЕСА_4; автомобіль LEXUS LS 460, шасі № НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_10 ; 1/6 частину будівель першої черги «Риболовно-спортивної бази» за адресою: АДРЕСА_13 ; земельну ділянку площею 0,3600 га за адресою: АДРЕСА_6 , кадастровий номер: :01:026:0015; земельну ділянку площею 0,5493 га за адресою: АДРЕСА_5 , кадастровий номер: :01:009:0028.

Заходи забезпечення позову, застосовані відповідно до ухвали Обухівського районного суду Київської області від 17 листопада 2015 р. у вигляді накладення арешту на: квартиру АДРЕСА_27 ; земельну ділянку площею 1370 кв.м.,з цільовим призначенням для будівництва, обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства, розташовану за адресою: АДРЕСА_28 та належить ОСОБА_9 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІІ-КВ №074199; житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_28 , площею 53,1 кв.м. . та належить ОСОБА_9 на підставі договору купівлі - продажу будинку від 26.09.2001 року; земельну ділянку площею 10000 м.кв., з цільовим призначенням для будівництва, обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства, розташована за адресою: АДРЕСА_29 та належить ОСОБА_9 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІІ-КВ №037179; земельну ділянку площею 25680 кв.м. (2,5680 га), з цільовим призначенням для будівництва, обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства, розташована за адресою: АДРЕСА_30. ; земельну ділянку площею 0,2500 га, з цільовим призначенням для обслуговування викупленої будівлі більярдної, розташована за адресою: АДРЕСА_31 , кадастровий номер: :01:026:0012;нежитлові приміщення - апартамент АДРЕСА_7 ; автомобіль LEXUS LS 460, 2007 року випуску,кузов № НОМЕР_12 , реєстраційний номер НОМЕР_5 ; автомобіль SUZUKI GRAND VITARA, 2004 року випуску,двигун № НОМЕР_6 , кузов № НОМЕР_7 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ; автомобіль VOLVO XC 90, двигун № НОМЕР_13 , кузов № НОМЕР_14 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , скасувати після набрання рішення законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М.Зінченко