Справа № 483/1401/20
Провадження № 2/483/512/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року м. Очаків

Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Куцарова В.І.,

за участю секретаря судового засідання Шилінскас О.В.

позивачки - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Очакові в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратили право користування житлом,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право на користування житлом. Свій позов мотивує тим, що згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна № 763 від 17 серпня 2001 року їй на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 . За вказаною адресою зареєстрований відповідач, який з липня 2019 року не проживає в даному будинку, оскільки вони розлучилися. Його місце проживання наразі невідомо. Наявність зареєстрованого відповідача позбавляє її права належним чином користуватися своїм майном. Посилаючись на викладене, просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловий будинком за вищевказаною адресою.

У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги у повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи. Пояснила, що з чоловіком розлучилися у 2017 році. Після чого заради доньки після розірвання шлюбу деякий час проживали разом. Де відповідач проживає зараз вона не знає, він навіть не спілкується з дітьми.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомив. Процесуальним правом надати відзив на позов або письмові пояснення по суті предмету спору не скористався. Документів, що підтверджують поважність причин його відсутності суду не надано. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло.

Суд на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду позивачки, вважає можливим ухвалити заочне рішення.

Вислухавши пояснення позивачки, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного.

Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як встановлено у судовому засіданні, позивачка та відповідач уклали шлюб 18 грудня 1993 року уклали шлюб.

У період шлюбу було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 який зареєстрований на ім`я позивачки, що підтверджується копією договору купівлі-продажу нерухомого майна № 763 від 17 серпня 2001 року (а.с.7).

У вказаному будинку зареєстрований відповідач ОСОБА_2 .

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 березня 2017 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірваний. (а.с.9).

Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім ї.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до частини 1 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або його членів сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Даний строк може бути продовженим наймодавцем, а в разі спору судом, якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин.

Згідно ч.2 ст. 405 Цивільного кодексу України, передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2018 у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Доказами, що відповідач не проживає в спірному приміщенні можуть бути зокрема: правовстановлюючі документи, які підтверджують факт власності спірним майном; довідка з ЖЕКу/ОСББ про склад сім`ї або проживаючих; показання свідків; матеріали судових або виконавчих проваджень; документи про створення іншої сім`ї; трудові контракти відповідача в інший місцевості; договори орендованого помешкання відповідачем у іншій місцевості / оплата комунальних послуг; листи / телеграми з іншого регіону тощо.

Так, в обґрунтування позову позивачкою надано акт від 01 вересня 2020 року, який складено за участю свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за підписом депутата Яшнікова О.М. , згідно якого ОСОБА_2 зареєстрований, але з 2019 року не проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, у вказаному акті не зазначено адреси свідків, а також не зазначено депутатом якої сільської ради його складено (а с.10).

Суд критично ставиться до тверджень позивачки про те, що відповідач не проживає у будинку з 2019 року, оскільки як вбачається з інформації від 22.09.2020 року №1435/04.03, наданої Куцурубською сільською радою ОТГ, ОСОБА_2 зареєстрований та проживає на території Іванівського старостинського округу, адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Крім того, позивачкою не надано доказів того, хто сплачує комунальні послуги, а також не залучено свідків, які б підтвердили факт не проживання відповідача за вищевказаною адресою.

Таким чином, в судовому засіданні не здобуто належних та допустимих доказів на підтвердження доводів позивачки, а тому позов задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 71, 72 ЖК України, ст.ст. 12, 81, 141, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратили право користування житлом, - відмовити.

Рішення є заочним і може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідач, якому рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку для подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, воно може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути оскаржене позивачем шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених вище строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлено 09 листопада 2020 року.

Головуючий