ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/1632/20Головуючий у 1-й інстанції Коротич І.А.
Провадження № 22-ц/817/953/20 Доповідач - Дикун С.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Бершадська Г. В., Шевчук Г. М.,

з участю секретаря - Боднар Р.В.

учасників справи : представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Нікіпелової К.Є. в режимі відеоконференції

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №601/1632/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Кременецького районного суду Тернопільської області від 26 серпня 2020 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за попереднім договором купівлі-продажу нежилого приміщення від 21 липня 2020 року, постановлену суддею Коротичем І.А.,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів у сумі 414016,50 грн за попереднім договором купівлі-продажу нежилого приміщення від 21 липня 2020 року.

Одночасно з позовною заявою позивачка подала заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на нерухоме майно - нежитлове приміщення з № 1 по № 9 (групи приміщень № 19а) (в літ.А), що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), що належать ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 на праві власності.

В обгрунтування необхідності забезпечення позову позивачка посилається на те, що невжиття судом заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення у даній справі.

Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 26 серпня 2020 року в заяві ОСОБА_1 про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на нерухоме майно нежиле приміщення, а саме приміщення з № 1 по № 9 (групи приміщень № 19а) (в літ.А), що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, що належать ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , на праві власності відмовлено.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 , інтереси якої представляє Нікіпелова К.Є. , звернулась із апеляційною скаргою на ухвалу суду. Посилаючись на порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалу Кременецького районного суду Тернопільської області від 26 серпня 2020 року та заяву про забезпечення позову задовольнити.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги вказує на те, спір виник між сторонами у зв`язку з придбанням майна та заявлені позовні вимоги стосуються повернення грошових коштів. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд не пересвідчився, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, не з`ясував обсяг позовних вимог.

Зазначає, що факт наявності спору між позивачем та відповідачем судом не досліджувався. Відмовляючи у задоволенні заяви про застосування заходів забезпечення позову суд першої інстанції проігнорував те, що відповідач не здійснив жодних дій спрямованих на виконання зобов`язань перед апелянтом, а, навпаки, вчиняв дії щодо унеможливлення стягнення з нього боргів, в тому числі шляхом розміщення оголошення про відчуження належного йому нерухомого майна.

Відзив у визначений судом термін на апеляційну скаргу не надійшов.

Під час розгляду справи в апеляційному суді представник позивача адвокат Нікіпелова К.Є. підтримала апеляційну скаргу в її межах.

Відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, у судове засідання апеляційного суду не з`явився, причин неявки суду не повідомив, а тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів не вбачає перешкод щодо розгляду справи за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Нікіпелової К.Є., ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи із наступних підстав.

Згідно ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволені заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що заява є необґрунтованою, оскільки позивачкою ОСОБА_1 не надано жодних обґрунтувань щодо необхідності застосування заходу забезпечення позову та до заяви не додано жодного підтвердження наведених в заяві обставин.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що в провадженні Кременецького районного суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за попереднім договором купівлі-продажу нежилого приміщення від 21 липня 2020 року в сумі 414 016,50 грн.

Позивач вважає, що оскільки відповідач ОСОБА_2 не здійснив жодних дій, спрямованих на виконання зобов`язання перед позивачкою, невжиття судом заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення у даній справі у зв`язку із чим просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно - нежиле приміщення, а саме приміщення з № 1 по № 9 (групи приміщень № 19а) (в літ.А), що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, що належать ОСОБА_2 на праві власності.

Частиною 2 ст.149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Забезпечення позову - це вжиття судом, в провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача (який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його), що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення в подальшому (п.4 Постанови "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову" від 22 грудня 2006 року № 9 Пленум Верховного Суду України).

На підставі вищевикладених обставин, суд дійшов до правильного висновку про відмову у задоволені заяви про забезпечення позову за необґрунтованістю вимог заяви, а також за відсутністю доказів на підтвердження її вимог.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Судове рішення відповідає вимогам ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки судові процедури повинні бути справедливими і розумними як до відповідача, так і до позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом неповно з`ясовані обставин, що мають значення для справи, а також, що судом порушені норми процесуального права, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки доказів порушення норм процесуального права при розгляді заяви про забезпечення позову до суду надано не було, також апелянтом в апеляційній скарзі не зазначені обґрунтовані підстави для застосування заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нерухоме майно та докази в чому полягає незаконність постановленої ухвали.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.ч.5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_1 не довела необхідності забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке належить на праві власності ОСОБА_2 .

Саме лише посилання в заяві про забезпечення позову на потенційну можливість вчинення дій, що можуть створити перешкоди у виконанні судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою та беззаперечною підставою для задоволення відповідної заяви.

Крім того, матеріали справи не містять належних доказів, які б свідчили про існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Отже, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував норми матеріального права, які їх регулюють.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що оскаржуване рішення суду не може бути скасовано з одних лише формальних міркувань, а також звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому ухвала залишається без змін, що відповідає приписам ст.375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Кременецького районного суду Тернопільської області від 26 серпня 2020 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені в апеляційному суді, покласти на ОСОБА_1 в межах сум, нею понесених.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови виготовлено 10 листопада 2020 року.

Головуючий: Дикун С.І.

Судді: Бершадська Г.В.

Шевчук Г.М.