Номер провадження 2/754/3010/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2020 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Лісовської О.В.

за участю секретаря - Грей О.П.

представника позивачки Висоцького М.В.

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що вони перебували у зареєстрованому шлюбі з відповідачем до 25.11.2008 року. У подальшому сторони не перебували у стосунках, але ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дитина - дочка ОСОБА_5 , батьками якої вказані сторони у справі. З 2015 року відповідач не приймає участі у вихованні та утриманні дитини. Дитина весь час проживає разом з матір`ю, яка несе всі витрати по утриманню дитини. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд:

1) стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дитини за минулий час, а саме за період з січня 2015 року по листопад 2019 року у розмірі ј частини від середньої заробітної плати в Чернігівській області, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини, що відповідно до розрахунку становить 50583, 00 грн.;

2) стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дитини у розмірі ј частини від розміру середньої заробітної плати в Чернігівській області, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини з 6 до 18 років щомісячно, починаючи стягнення з 01.12.2019 року, і до повноліття дитини;

3) стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дитини у сумі 70000, 00 грн., що були витрачені позивачкою на придбання (оплату) одягу, взуття, іграшок, медикаментів, щорічного оздоровлення дитини тощо;

4) стягнути з відповідача на користь позивачки втрати на правничу допомогу у розмірі 20000, 00 грн.

10.12.2020 року до суду надійшов Відзив відповідача на позов. Відповідно до викладених у відзиві заперечень відповідач вказує, що підстав для стягнення аліментів за минулий час немає, оскільки позивачкою не надано доказів на підтвердження того, що вона зверталася до відповідача із вимогою про сплату аліментів. Крім того, відповідач надсилав на адресу позивачки грошові кошти у рахунок сплати аліментів, але гроші поверталися у зв`язку з неотриманням позивачкою. Також відповідач заперечує проти стягнення з нього аліментів у розмірі 70000, 00 грн., оскільки вони є безпідставними. Відповідач не заперечує проти стягнення з нього аліментів у розмірі ј частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але при цьому зазначив, що вимоги позивачки про обрахування аліментів, виходячи з середньої заробітної плати по Чернігівській області, є безпідставними, оскільки відповідач постійно працює, отримує дохід, з якого і повинні вираховуватися аліменти. Також відповідача заперечує проти стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі, вказаному позивачкою, оскільки дана сума є неспівмірною із наданими послугами. На підставі викладеного відповідач просить позовні вимоги задовольнити частково.

У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково з підстав, зазначених у відзиві.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав позицію відповідача, просив позов задовольнити частково.

Вислухавши пояснення представника позивачки, відповідача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі до 25.11.2008 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб.

У подальшому сторони не перебували у стосунках, але ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася дитина - дочка ОСОБА_5 .

Батьками неповнолітньої ОСОБА_5 вказані сторони по справі, що підтверджується свідоцтвом про народження.

На даний час неповнолітня дитина проживає з матір`ю ОСОБА_4 , знаходиться на її утриманні.

Як встановлено при розгляді справи, позивачка ОСОБА_4 офіційно не працює, доходу не має.

Відповідач ОСОБА_2 на даний час працює, отримує заробітну плату, середній розмір якої становить 4800, 00 грн., що підтверджується трудовою книжкою відповідача та відповідними довідками.

Крім того, відповідач ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб, а також має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_7 , 2017 року народження, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання дитини, то слід зазначити наступне.

Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із ч. 3 ст. 181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до вимог ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Статтею 183 Сімейного кодексу України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Крім того, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ч. 1, 2 ст. 184 Сімейного Кодексу України).

При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 Сімейного Кодексу України, так і положень ст. 183,

Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" № 3 від 15.05.2006 року передбачено, що згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно.

Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати стан здоров"я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

З урахуванням вимог діючого законодавства, пояснень сторін, наданих ними письмових доказів, при визначенні розміру аліментів, що підлягає стягненню, суд враховує той факт, що неповнолітня дитина перебуває на утриманні своєї матері, яка не працює, доходу не має, а також матеріальний стан батька дитини, який є працездатною особою, працює, має дохід, але при цьому має на утриманні ще одну малолітню дитину.

Таким чином, при вирішенні питання щодо розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки, судом враховуються вимоги ст. 182, 183 Сімейного Кодексу України, обставини справи, а тому суд приходить до висновку про доцільність стягнення з відповідача аліментів у частці від заробітку (доходу), а саме у розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно.

Що стосується періоду, з якого необхідно стягнути аліменти, то при вирішенні даного питання суд враховує вимоги ч.1 ст. 191 Сімейного кодексу України, відповідно до якої аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви, а тому стягує аліменти з відповідача на користь позивачки з дати пред`явлення позову до суду, а саме з 15 листопада 2019 року і до повноліття дитини.

Що стосується вимоги позивачки про стягнення аліментів, виходячи із розміру середньої заробітної плати в Чернігівській області, у зв`язку із тим, що відповідач проживає саме там, то суд вважає дану вимогу такою, що суперечить діючому законодавству, а саме вимогам ст.. 181-183 Сімейного кодексу України, а тому суд у даному випадку стягує з відповідача аліменти у розмірі ј частини від усіх видів його заробітку (доходу).

Вирішуючи по суті позовні вимоги ОСОБА_4 про стягнення аліментів за минулий час, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв"язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більше як за три роки.

У своїх позовних вимогах ОСОБА_4 просить стягнути аліменти за минулий час, а саме з січня 2015 року, зазначаючи про те, що відповідач матеріальну допомогу на утримання дитини їй не надавав.

Однак слід зазначити, що жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивачка ОСОБА_4 зверталася до відповідача із вимогою про надання допомоги на дитину, суду надано не було.

Крім того, відповідачем було надано письмові докази на підтвердження того, що ним у 2015 році здійснювали грошові перекази на адресу позивачки у рахунок сплати аліментів на утримання дитини, але у подальшому всі грошові перекази було повернуто, у зв`язку з неотриманням їх позивачкою.

Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд вважає, що підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення аліментів за минулий час немає.

Що стосується позовних вимог про стягнення аліментів у розмірі 70000, 00 грн., то слід зазначити наступне.

Відповідно до вимог ст. 185 Сімейного кодексу України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення одноразово, періодично або постійно.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року визначено, що відповідно до ст. 185 СК України до участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливимиобставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Додаткові витрати на утримання дитини мають бути викликані особливими обставинами. У зв`язку із особливими обставинами (розвиток здібностей дитини, тяжка хвороба, каліцтво дитини, тощо) потрібні значні додаткові витрати, тому розмір додаткових витрат, що стягується, повинен визначатися залежно від дійсно понесених або передбачуваних витрат.

До особливих обставин, з якими законодавець пов`язує стягнення додаткових витрат на дитину, відносяться ті обставини, що пов`язані з розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо.

У своїх позовних вимогах позивачка просить стягнути аліменти на утримання дитини у розмірі 70000, 00 грн., що складається з витрат позивачки на одяг, взуття, іграшки, медикаменти, щорічне оздоровлення дитини.

Незважаючи на невірне формулювання позовних вимог, суд вважає дані вимоги додатковими витратами на утримання дитини.

Але слід зазначити, що вказані позивачкою витрати не викликані особливими обставинами, не пов`язані з розвитком конкретних здібностей дітей (творчих, спортивних тощо), а тому не є можуть вважатися додатковими витратами.

Крім того, позивачкою не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних витрат, що унеможливлює суд перевірити факт належності цих витрат до додаткових.

Слід зазначити, що розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо).

Позивачкою ж таких документів суду надано не було.

З огляду на вищевикладені обставини, надавши аналіз наявним у справі доказам, керуючись нормами діючого сімейного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивачки про стягнення з відповідача на її користь додаткових витрат на утримання дитини.

Що стосується вимог позивачки про стягнення витрат на правничу допомогу, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Статтею 137 ЦПК України визначено порядок відшкодування витрат на правничу допомогу.

Так, відповідно до вимог вказаної статті витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з письмових матеріалів справи, адвокат Висоцький М.В., який діє на підставі Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, надавав правничу допомогу позивачці ОСОБА_4 на підставі Договору № 06/09-19ц від 06.09.2019 року.

До позовної заяви був долучений Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, відповідно до якого загальна сума гонорару за надання правової допомоги становить 20000, 00 грн.

Також представником позивача був наданий до суду Акт наданих послуг відповідно до Договору від 06.09.2019 року, відповідно до якого сума гонорару за надання правової допомоги становить 12300, 00 грн.

На підтвердження оплати вказаної суми також надана квитанція на суму 12300, 00 грн., відповідно до якої позивачка здійснила оплату послуг за надання правничої допомоги.

Під час розгляду справи стороною відповідача було заявлено про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.

Як вбачається з наданого суду Акту, до об`єму правової допомогу входить, у тому числі, представництво інтересів клієнта в суді першої інстанції в 3 судових засіданнях, при цьому гонорар оплачується також у разі відкладення судового засідання чи оголошення перерви під час судового засідання.

З письмових матеріалів справи вбачається, що судове засідання у справі було призначено на 19.12.2019 року, але відкладено через неявку позивачки та її представника, у зв`язку з поданим клопотанням.

У судовому засіданні 30.01.2020 року вже було постановлено судове рішення.

З наведеного вбачається, що представник позивача приймав участь лише в 1 судовому засіданні.

Враховуючи те, що суд не може самостійно визначити розмір гонорару за кожне судове засідання, вважає за доцільне зменшити розмір витрат на правничу допомогу, виключивши з загального розміру витрати на участь у судових засіданнях.

Зважаючи на викладене вище, встановлені у справі обставини, суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу частково у розмірі 8300, 00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачкою наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, а тому суд вважає позовні вимоги ОСОБА_4 в цій частині підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню, при цьому позовні вимоги про стягнення аліментів за минулий час та стягнення аліментів у твердій грошовій сумі задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840, 80 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. 180-185, 190, 191 Сімейного Кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" № 3 від 15.05.2006 року, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітньої дитини - дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з 15 листопада 2019 року і до повноліття дитини.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрати на правничу допомогу у розмірі 8300, 00 грн.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 у частині стягнення аліментів за минулий час та стягнення аліментів у твердій грошовій сумі - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 840, 80 грн.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Позивачка - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 .

Повний текст рішення виготовлений 13 лютого 2020 року.

Суддя О.В.Лісовська