Справа № 523/3363/20
Провадження №2/523/2419/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" жовтня 2020 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси, в складі:

головуючого - судді Малиновського О.М.,

за участю секретаря - Шевчук М.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 15 в м.Одеса, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , за участю третьої особи без самостійних вимог Юридичного департаменту Одеської міської ради про скасування рішення, знесення самочинного будівництва,

ВСТАНОВИВ

Одеська міська рада звернулася до суду з позовними вимогами, в яких просить скасувати рішення про державну реєстрацію (з відкриттям розділу) від 02.10.2017 року № 37364915, прийняте державним реєстратором Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскровим Олегом Вікторовичем, що є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності ОСОБА_1 на нежитлову будівлю загальною площею 87,8 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, зобов`язавши ОСОБА_1 знести за власний рахунок об`єкт самочинного будівництва - нежитлову будівлю загальною площею 87,8 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з листа Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 06.12.2017р. позивачу стало відомо про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) права власності відповідачки на магазин-пекарню загальною площею 87,8 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , рішенням державного реєстратора Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова Олега Вікторовича від 02.10.2017 року № 37364915. Позивач вважає, що наведене рішення порушує права територіальної громади м. Одеси, представництво інтересів якої здійснює позивач, щодо володіння, користування і розпорядження землями комунальної власності, оскільки магазин-пекарню розміщено в межах території, щодо якої рішенням Одеської міської ради прийнято рішення про проведення благоустрою. Позивач доводить, що вищевказане рішення державного реєстратора прийняте з порушенням ст.ст.18,27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.12,18,41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015р. № 1127, п.3.2, 4.4 Положення про адресний реєстр м. Одеси, затвердженого рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 28.07.2009р. № 809, а саме: реєстрацію права здійснено за відсутності документу, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, та кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розташовано об`єкт нерухомості. Акт про прийняття закінченого будівництвом об`єкта в експлуатацію від 13.05.2003р. б/н та технічний паспорт від 26.09.2017р. не є документами, що підтверджують набуття, зміну або припинення прав. Позивач вважає спірний об`єкт самочинно збудованим, оскільки у відповідача відсутні документи, які надавали їй право виконувати будівельні роботи, пов`язані з будівництвом магазину-пекарні. Також відсутні документи про право власності (користування) на земельну ділянку. Дані обставини стали підставою для звернення до суду.

Ухвалою суду від 13 квітня 2020р. провадження у справі було відкрито з призначенням підготовчого судового засідання.

Ухвалою суду від 05 жовтня 2020р. підготовче провадження було закрито з призначенням розгляду справи по суті за участю сторін.

Представник відповідача ОСОБА_1 направила до суду відзив в якому не визнала у повному обсязі позовні вимоги та зазначила, що на її думку, право власності ОСОБА_1 на магазин-пекарню загальною площею 87,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстровано на підставі заяви ОСОБА_1 від 27.09.2017р. та наданих документів у відповідності до законів України. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно. Для проведення державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на спірний об`єкт було надано акт державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництва об`єкта в експлуатацію від 13.05.2003р., на підставі якого у відповідачки виникло право власності на магазин-пекарню загальною площею 87,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 . Також було надано технічний паспорт, виготовлений ТОВ «Інжинірінг Тех Буд» станом на 26.09.2017р. Також було надано документ, що підтверджує присвоєння адреси - Акт державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництва об`єкта в експлуатацію від 13.05.2003р., в якому зазначено адресу об`єкта - АДРЕСА_1 . Наведений перелік відповідає ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п. 41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127, ДБН А.3.1-3-94, які діяли на дату прийняття об`єкта в експлуатацію. Положення про адресний реєстр м. Одеси, затверджене рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 28.07.2009р., не може застосовуватись до спірних правовідносин, оскільки завершення його будівництва та прийняття до експлуатації відбулося 13.05.2003р., задовго до рішення виконкому. Об`єкт введено в експлуатацію за актом державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництва об`єкта в експлуатацію від 13.05.2003р., тому таке не є самочинним будівництвом. Місце розташування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , для експлуатації та обслуговування магазину-пекарні, в теперішній час відповідає плану зонування території (зонінгу) м.Одеси, затвердженому рішенням Одеської міської ради від 19.10.2016р. Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, представник відповідача вважає відсутніми підстави для позбавлення відповідача своєї власності та просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, прийшов до наступного висновку.

Так, рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 37364915 від 02.10.2017р., державного реєстратора Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова Олега Вікторовича, було здійснено реєстрацію права власності ОСОБА_1 на магазин-пекарню, загальною площею 87,8 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Згідно з п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У Постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року по справі № 363/4852/17 наведена наступна правова позиція: державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав.

Відповідно до ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Відповідно до п.2 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127, новозбудований об`єкт - завершений будівництвом об`єкт нерухомого майна, державна реєстрація права власності на який проводиться вперше.

Згідно з п.41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127, в редакції (від 27.07.2017р.) станом на час реєстрації спірного об`єкту, для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: 1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; 4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності). Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів. У такому разі державний реєстратор відповідно до наданих заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, обов`язково перевіряє наявність реєстрації такого документа в Єдиному реєстрі документів, відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в цьому Реєстрі. Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки.

Актом державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництва об`єкта в експлуатацію від 13.05.2003р., місцезнаходження об`єкта: АДРЕСА_1 , вирішено приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , забудовник (замовник) - ОСОБА_1 , прийняти в експлуатацію.

У відповідності до ст.4 ЦК УРСР, в редакції, що діяв на час закінчення будівництва, цивільні права і обов`язки виникають: з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; з адміністративних актів, у тому числі для державних, кооперативних та інших громадських організацій - з актів планування; в результаті відкриттів, винаходів, раціоналізаторських пропозицій, створення творів науки, літератури і мистецтва; внаслідок заподіяння шкоди іншій особі, а так само внаслідок придбання або збереження майна за рахунок коштів іншої особи без достатніх підстав; внаслідок інших дій громадян і організацій; внаслідок подій, з якими закон пов`язує настання цивільно-правових наслідків.

Згідно ст.12 Закону України «Про власність», який діяв на час закінчення будівництва, громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Відповідно до ст.49 Закону України «Про власність», володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, третейським судом.

У відповідності до ст.105 ЦК УРСР, громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо). За позовом виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів такий будинок або частина його можуть бути безоплатно вилучені судом і зараховані до фонду місцевої Ради народних депутатів або за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів знесені громадянином, який провадив самовільне будівництво, або за його рахунок. Знесення чи вилучення будинку, який побудовано чи будується з істотними відхиленнями від проекту або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, провадиться, коли громадянин не привів його, після попередження, у відповідність з проектом чи зазначеними нормами і правилами.

Необхідність прийняття закінчених будівництвом об`єктів в експлуатацію передбачена ч. 3 ст. 18 Закону України «Про основи містобудування» (із змінами, внесеними згідно із Законом № 2257-III від 08.02.2001р.

На час закінчення будівництва порядок прийняття до експлуатації регулювався ДБН А.3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів. Основні положення.», затвердженими Наказом Держкоммістобудування України від 05.10.1994 N 48. Відповідно до п.3.1 ДБН А.3.1-3-94, порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, які не є державною власністю, встановлювався Радою Міністрів Автономної Республіки Крим, облвиконкомами, Київським та Севастопольським міськвиконкомами за погодженням з Державним комітетом України у справах містобудування і архітектури. Ці об`єкти приймаються в експлуатацію за рішенням державних технічних комісій. Згідно з п.3.2 ДБН А.3.1-3-94, державні технічні комісії призначаються районними, районними міста Києва, Севастопольською міською державними адміністраціями та виконавчими органами міст обласного підпорядкування. Результатом роботи державної технічної комісії є складання і підписання акта державної технічної комісії, в якому приймається рішення про введення об`єкта в експлуатацію (п.3.9).

Відповідно до ст.331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

Діюче на час введення в експлуатацію спірного об`єкта цивільне законодавство (ст. 105 ЦК УРСР) не ставило визначення самочинності будівництва у залежність від наявності та/або відсутності відведеної земельної ділянки.

Таким чином, нежитлова будівля загальною площею 87,8 кв.м, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , не може вважатися самочинним будівництвом. Отже, ОСОБА_1 набула право власності на нерухоме майно на підставі Акту державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництва об`єкта в експлуатацію від 13.05.2003р., відповідно до закону, діючого на дату прийняття в експлуатацію, та на дату проведення державної реєстрації (02.10.2017) цей Акт є документом, що засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, і відповідає законодавству.

Судом встановлено, що для державної реєстрації права власності відповідача також у відповідності до закону подала Технічний паспорт, виготовлений ТОВ «Інжинірінг Тех Буд» станом на 26.09.2017р., який відповідає Акту державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництва об`єкта в експлуатацію від 13.05.2003р. Технічний паспорт підписано керівником ТОВ «Інжинірінг Тех Буд», посвідчено печаткою, зазначено виконавця Науменко Т.В. та вказано кваліфікаційний сертифікат виконавця АЕ № 001893. В Технічному паспорті відсутні відомості про самочинно збудоване майно. Про будь-які недоліки технічного паспорту сторони під час розгляду справи не вказували.

Також, в акті державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництва об`єкта в експлуатацію від 13.05.2003р. вказано адресу об`єкта: АДРЕСА_1 .

Положення про адресний реєстр м. Одеси, на недотримання відповідачкою умов якого посилається позивач, як на підставу незаконності спірної реєстрації нерухомого майна, було затверджене рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 28.07.2009р., а відтак не може застосовуватись до правовідносин з прийняття в експлуатацію спірного об`єкта, яке відбулося у 2003р.

Вимога п.41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 щодо зазначення відомостей про кадастровий номер земельної ділянки, стосується випадку державної реєстрації права власності на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав, та не відноситься до предмету спору.

Відповідно до діючого в різний час земельного законодавства, при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002р., згідно з положеннями чинного до цієї дати ЗК (ст.30) до набувача від відчужувача автоматично переходило право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження, з необхідністю подальшого оформлення переходу права власності. Відчуження об`єктів нерухомого майна в період з 1 січня 2002 р. по 20 червня 2007 р. (під час дії ст.120 ЗК в редакції від 25.10.2001р.) не тягло за собою автоматичного переходу права власності на земельну ділянку під будівлями та спорудами. У таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до ст.120 ЗК України в редакції 2001р. на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. До особи, яка придбавала житловий будинок, будівлю або споруду, з 1 січня 2004 р. (з моменту введення в дію ЦК) згідно з ст.377 ЦК, а з часу внесення змін до ст.120 ЗК законом «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Цивільного кодексу України» від 27.04.2007 №997-V - і згідно з ст.120 ЗК переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, установлених договором; а якщо договором цього не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. Чинною редакцією ст.120 ЗК передбачено, що з 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, установлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ст.377 ЦК і ст.120 ЗК в редакції закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю» від 5.11.2009 №1702-VІ). При вирішенні справи суд застосовує закон, що діяв на час виникнення спірних правовідносин.

Положення про те, що розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти, було внесено у ст.377 ЦК України та у ст.120 ЗК України лише Законом № 2269-VIII від 18.01.2018, тобто після прийняття до експлуатації об`єкту та реєстрації права власності відповідачки.

Стаття 58 Конституції України 1996 року закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

В силу ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 318 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, за наявності правомірно набутого права власності, до особи переходить не тільки право користування, володіння та розпорядження майном, а і право на його захист від можливих порушень. Такий захист регламентований Книгою ІІІ главою 29 ЦК України.

Виходячи з принципу змагальності цивільного судочинства, обов`язок доведеності обставин, на які посилається сторона, як на підставу пред`явлених позовних вимог, покладаються саме на цю сторону (ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України). Суд, в свою чергу розглядає позовні вимоги в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен аргумент (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Враховуючи викладене, судом не встановлено самочинності будівництва відповідачем ОСОБА_1 магазину-пекарні, об`єкту нежитлової нерухомості, загальною площею 87,8 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та не встановлено порушень закону при проведенні державної реєстрації права власності відповідачки на цей об`єкт, здійсненої 02.10.2017 року № 37364915 державним реєстратором Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскровим Олегом Вікторовичем.

За таких обставин суд дійшов висновку, що пред`явлені позовні вимоги є недоведеними та не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.ст.12,13,76,141,259,263-265,268, 279 ЦПК України,

ВИРІШИВ

Відмовити у задоволенні позовних вимог Одеської міської ради до ОСОБА_1 , за участю третьої особи без самостійних вимог Юридичного департаменту Одеської міської ради про скасування рішення, знесення самочинного будівництва у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 15 жовтня 2020р.

Суддя