ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«03» листопада 2020 року

м. Харків

справа № 639/5382/20

провадження № 22ц/818/4992/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Яцини В.Б.

за участю секретаря Колосовської А.Р.

учасники справи:

заявник державний виконавець Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Негруця Ю.С., представник заявника Ізотов П.П.,

боржник ОСОБА_1 , представник боржника ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 серпня 2020 року в складі судді Єрмоленко В.Б.

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року державний виконавець Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Негруця Юрій Сергійович звернувся до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника ОСОБА_1 .

Подання мотивовано тим, що на примусовому виконанні відділу перебуває зведене виконавче провадження №58570848, до складу якого входять: виконавче провадження №58564053 з примусового виконання наказу № 922/494/17, виданого 19 лютого 2019 року Господарським судом Харківської області про стягнення з фізичної особи підприємця ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради 126 788, 91 грн; виконавче провадження № 54490465 з примусового виконання наказу № 922/6365/15, виданого 08 серпня 2017 року Господарським судом Харківської області про стягнення з фізичної особи підприємця ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України судового збору у розмірі 1218,00 грн; виконавче провадження № 55487509 з примусового виконання наказу № 922/494/17, виданого 11 травня 2017 року Господарським судом Харківської області про стягнення з фізичної особи підприємця ОСОБА_1 на користь прокуратури Харківської області судового збору у розмірі 2380,95 грн.

Вказав, що 07 березня 2019 року боржнику надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі, однак поштове відправлення повернуто без вручення із відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання».

Зазначив, що з метою виявлення майна боржника та забезпечення виконання вищевказаного рішення, ним направлені запити до органів, що здійснюють реєстрацію права власності на окремі види майна, а також до Державної фіскальної служби України, Пенсійного фонду України. Встановлено, що боржник працює за цивільно-правовим договором у Приватному акціонерному товаристві «СК «АРКС», однак за період дії договору нарахування та виплата доходу не проводилась.

14 березня 2019 року винесено постанову про арешт коштів боржника, яку направлено до виконання до банківських установ.

Вказав, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за боржником ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 . Інша Ѕ частина цієї квартири належить ОСОБА_3 .

Зазначив, що за вказаною адресою зареєстровано місце проживання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Вказав, що з метою забезпечення виконання рішення суду 19 серпня 2020 року здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_2 , однак на вимогу надати доступ до квартири особа, яка представилась матір`ю боржника, відмовила, тому провести виконавчі дії щодо опису та арешту майна, що належить боржнику, не виявилось можливим, про що складено акт.

Зазначив, що при виході державного виконавця боржник ОСОБА_1 за вказаною адресою не перебував, його оголошено у розшук, фактичне місце перебування не відомо.

Вказав, що з урахуванням того, що у боржника відсутні грошові кошти на рахунках у банківських установах в обсязі, достатньому для повного погашення заборгованості за рішенням суду, немає зареєстрованих транспортних засобів, офіційного доходу, однак він є співвласником Ѕ частини квартири з метою реального виконання рішення існує необхідність у примусовому проникненні до житла боржника з метою проведення огляду, опису, арешту та вилучення майна, на яке можливо звернути стягнення.

Просив постановити рішення про примусове проникнення до житла боржника фізичної особи ОСОБА_1 , а саме до квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 серпня 2020 року подання державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Негруці Ю.С. задоволено та надано дозвіл Міжрайонному відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) на примусове проникнення до квартири АДРЕСА_1 , що належать на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 через представника подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволення подання державного виконавця.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини у справі, не звернув увагу на те, що боржник за вказаною адресою не проживає та його особистого майна там немає; що виділ його Ѕ частини квартири не проведено, тому зачіпаються права іншого співвласника квартири та зареєстрованих у ній осіб, серед яких є діти; що виконавче провадження перебувало на виконанні у державного виконавця Ізотова П.П., а з поданням звернувся державний виконавець Негруця Ю.С.; що ухвалою суду від 21 серпня 2020 року у справі № 639/5213/20 відмовлено у задоволенні аналогічного подання державного виконавця ОСОБА_7 , та нових обставин державний виконавець Негруця Ю.С. не навів; що він не був повідомлений про дату проведення виконавчих дій.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду залишити без змін.

Ухвала суду першої інстанції, з висновком якої погоджується судова колегія, мотивована тим, що з метою належного виконання рішення суду про стягнення з боржника коштів та недопущення порушення прав стягувача, є всі належні правові підстави для надання державному виконавцю дозволу на примусове проникнення до житла боржника.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на виконанні у Міжрайонному відділі державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) перебуває зведене виконавче провадження №58570848, до складу якого входять:

виконавче провадження №58564053 з примусового виконання наказу №922/494/17, виданого 19 лютого 2019 року Господарським судом Харківської області про стягнення з фізичної особи підприємця ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради 126 788, 91 грн. Постанову про відкриття якого винесено 07 березня 2019 року (а. с. 10-13);

виконавче провадження №54490465 з примусового виконання наказу №922/6365/15, виданого 08 серпня 2017 року Господарським судом Харківської області про стягнення з фізичної особи підприємця ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України судового збору у розмірі 1218,00 грн. Постанову про відкриття якого винесено 18 серпня 2017 року (а. с. 18-21);

виконавче провадження №55487509 з примусового виконання наказу №922/494/17, виданого 11 травня 2017 року Господарським судом Харківської області про стягнення з фізичної особи підприємця ОСОБА_1 на користь прокуратури Харківської області судового збору у розмірі 2380,95 грн. Постанову про відкриття якого винесено 09 січня 2018 року (а. с. 14-17).

Постановою старшого державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Ізотова П.П. від 07 березня 2019 року об`єднано виконавчі провадження №54490465 та №58564053 у зведене виконавче провадження № 58570848 (а. с. 23-24).

Копію зазначеної постанови 07 березня 2019 року направлено на адресу боржника, однак ним не отримано, що підтверджується відомостями з сайту Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» (а. с. 22).

З відповіді Державної фіскальної служби України № від 11 березня 2019 року на запит №53626057 від 07 березня 2019 року вбачається, що боржник ОСОБА_1 має рахунки в Акціонерних товариствах «Сбербанк», «Кредобанк», «Альфа-Банк» (а. с. 25).

14 березня 2019 року державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника та направлено її до виконання до банківських установ (а. с. 26-29).

З відповідей Акціонерного товариства «Сбербанк» від 26 березня 2019 року та Акціонерного товариства «Альфа-Банк» від 19 березня 2019 року, 03 квітня 2019 року, 21 березня 2019 року вбачається, що залишок грошових коштів на рахунку боржника відсутній (а. с. 30-31, 33-34). Акціонерне товариство «Кредобанк» повідомило, що залишок грошових коштів на рахунку боржника становить 20,70 доларів США (а. с. 32).

З відповіді Пенсійного фонду України № від 12 березня 2020 року вбачається, що боржник ОСОБА_1 зареєстрований як особа, яка працює за цивільно-правовим договором у Приватному акціонерному товаристві «СК «АРКС» (а. с. 36).

Акціонерне товариство «СК «АРКС» у відповіді за № 864 від 22 квітня 2020 року повідомив, що між ним та ОСОБА_1 діє оплатний цивільно-правовий договір доручення/агентський договір 000006356АС від 01 листопада 2016 року щодо здійснення ним посередницької діяльності в страхуванні від імені товариства. За період дії договору нарахування та виплата доходу ОСОБА_1 не проводилися (а. с. 37).

З відповіді від 11 березня 2020 року вбачається, що за боржником транспортні засоби не зареєстровано (а. с. 38).

З інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади м. Харкова від 12 березня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Крім нього, за вказаною адресою зареєстровані також ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , 2015 року народження (а. с. 45-46).

Власниками зазначеної квартири є ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , по Ѕ частині кожний, що підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07 березня 2019 року № 158879755 та від 28 серпня 2020 року № 221877609 (а. с. 39, 62).

На запит державного виконавця Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради надало копії поверхового плану з експлікацією на квартиру АДРЕСА_1 . (а. с. 47-51).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 квітня 2019 року у справі № 639/2158/19 ОСОБА_1 оголошено у розшук. Як вбачається з вказаної ухвали боржник за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , фактично не перебуває (а. с. 54-57).

19 серпня 2020 року старшим державним виконавцем здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_2 , однак провести виконавчі дії щодо опису майна, що належить боржнику, не виявилось можливим, оскільки особа, яка перебувала за вказаною адресою та яка представилась матір`ю боржника, відмовилась надати доступ до квартири, про що складено акт державного виконавця за участі понятих та у присутності працівника поліції (а. с. 52).

Рішення суду боржник не виконав та не вчинив будь-які дії, спрямовані на погашення заборгованості.

В суді апеляційної інстанції представник боржника наполягав на доводах та вимогах апеляційної скарги та вважав дії державного виконавця неправомірними. Однак, будь яких доказів неправомірності його дій не навів.

Відповідно до статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, пункту 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла.

При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Статтею 30 Конституції України передбачено, що кожному гарантується недоторканість житла. Не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема, для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканність житла, яке визначено в Конституції України й міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави в права людини з метою забезпечення загального блага.

Отже, за змістом наведених норм національного та міжнародного законодавства, проникнення у житло чи іншого володіння боржника, як обмеження конституційного права особи на недоторканність житла, має виступати виключним засобом забезпечення примусового виконання судового рішення та бути виправданим.

За змістом статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судового рішення, відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

У справі «Півень проти України» ЄСПЛ констатував порушення статті 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може буде виправдано недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання.

Частиною 1 статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Права і обов`язки виконавця визначені у статті 18 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до частини 1 цієї статті виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з пунктами 4, 13 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб; за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення.

Частиною 5 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій.

Частиною 1 статті 439 ЦПК України встановлено, що питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Зазначена норма встановлює особливі правила підсудності, а саме, що подання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника розглядається не судом, який видав виконавчий документ, а судом за місцем знаходження житла чи іншого володіння особи.

ГПК України не містить норм, які б регулювали можливість звернення виконавця до суду з поданням про надання дозволу на примусове проникнення до житла чи іншого володіння особи в порядку господарського судочинства, тому зазначене подання виконавця в межах виконавчого провадження з виконання рішення господарського суду підглядає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Зазначене відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 20 вересня 2018 року, справа № 545/3611/17-ц, провадження № 14-287цс18.

Аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» та процесуальних норм дає підстави для висновку про законодавче збалансування прав як особи, що ініціює питання звернення з поданням до суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано.

При цьому, питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння вирішується не інакше як шляхом прийняття вмотивованої ухвали суду з додержанням принципу верховенства права.

Судове рішення про надання дозволу на проникнення до житла чи іншого володіння боржника має бути вмотивованим, тобто суду мають бути надані переконливі докази того, що виконавець вичерпав всі можливості виконати рішення без примусового проникнення до майна, проте це не дало результатів.

Юридично важливою обставиною при розгляді подання виконавця про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника є не лише факт невиконання рішення та неможливість виконавця потрапити до приміщення боржника для проведення опису й арешту його майна, а саме перешкоджання виконавцю у вчиненні таких дій.

Відповідні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 757/41727/19-ц, провадження № 61-19942св19.

Як вбачається з матеріалів справи, при виконанні судового рішення господарського суду державним виконавцем вжито заходів, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», проте рішення суду залишається невиконаним.

В добровільному порядку боржник рішення господарського суду не виконує.

З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що грошових коштів, які знаходяться на рахунку боржника, недостатньо для виконання зобов`язань за даним виконавчим провадженням, транспортні засоби та офіційні доходи у нього відсутні, тому існують підстави для звернення стягнення на інше належне боржнику майно, яке може знаходитись за місцем проживання боржника.

За вказаних умов, з урахуванням конкретних обставин справи, надання судом дозволу державному виконавцю на примусове проникнення до житла боржника з метою виявлення та опису майна, на яке може бути звернено стягнення, задля захисту майнових інтересів стягувача та виконання судового рішення не суперечить вимогам закону та є правомірним, легітимним втручанням держави у права боржника, так як воно здійснюється згідно з законом та є необхідним (пропорційним) у демократичному суспільстві.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що він за вказаною адресою не проживає та його особистого майна там немає, будь-якими доказами не підтверджуються.

Посилання ОСОБА_1 щодо того, що виділ його Ѕ частини квартири не проведено, тому зачіпаються права іншого співвласника квартири та зареєстрованих у ній осіб, зокрема, малолітніх дітей, є безпідставними, оскільки нормами статті 439 ЦПК України передбачено право проникнення до житла чи іншого володіння не лише боржника, а й іншої, відмінної від боржника, особи, у якої знаходиться майно боржника. Проникнення до житла боржника має на меті його огляд та встановлення необхідності опису чи арешту майна боржника, та не пов`язано з передачею нерухомого майна на реалізацію. Тому володіння частини житла іншою особою не перешкоджає виконавцю здійснити перевірку таких обставин і встановити наявність чи відсутність майна боржника у спірній квартирі. Отже, твердження боржника про неможливість надання такого дозволу щодо квартири, яка на праві спільної часткової власності належить кільком особам, є необґрунтованими. Виконавець, отримавши доступ до житла боржника, при здійсненні виконавчих дій має діяти у суворій відповідності до вимог закону і має право арештовувати та вилучати лише майно боржника. Права інших осіб, що мешкають у квартирі, зокрема, дітей, оскаржуваною ухвалою не порушуються, оскільки судом вирішувалось лише питання щодо надання дозволу на примусове проникнення державного виконавця до житла боржника, будь-які вимоги майнового характеру щодо звернення стягнення на нерухоме майно предметом розгляду суду у цій справі не були.

Аргументи ОСОБА_1 , щодо того, що виконавче провадження перебувало на виконанні у виконавця ОСОБА_7 , а з поданням звернувся державний виконавець Негруця Ю.С., є безпідставними, оскільки як вбачається з розпорядження начальника Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 04 серпня 2020 року № 11 протягом 2020 року встановлено взаємозамінність між працівниками відділу на час тимчасової відсутності, а саме старшого державного виконавця Ізотова П.П. на державного виконавця Негруцю Ю.С. (а. с. 58-59).

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що ухвалою суду від 21 серпня 2020 року у справі № 639/5213/20 відмовлено у задоволенні аналогічного подання державного виконавця ОСОБА_7 , та нових обставин державний виконавець Негруця Ю.С. не навів, судова колегія відхиляє, оскільки як вбачається з вказаної ухвали суду подання виконавця ОСОБА_7 залишено без задоволення лише з тих підстав, що він просив надати дозвіл на примусове проникнення тільки до Ѕ частини квартири, яка належить боржнику на праві спільної часткової власності, однак виділ цієї частки не проведено.

Посилання ОСОБА_1 щодо того, що він не був повідомлений про дату проведення виконавчих дій, не можуть бути взяті до уваги, оскільки як вбачається з матеріалів справи він не отримував кореспонденції виконавчої служби, перебуває у розшуку, тобто ухиляється від участі у виконавчому провадженні.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що ухвалу суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, та підстав для її зміни або скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Підстави для розподілу судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1. ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 10 листопада 2020 року.