Номер провадження 2/754/5312/20
Справа №754/7025/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2020 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Лісовської О.В.

за участю секретаря - Грей О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Деснянського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві про звільнення майна з-під арешту, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до відповідача Деснянського районного відділу ДВС про звільнення майна з-під арешту, мотивуючи свої вимоги тим, що вони з 20.08.2004 року є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Маючи намір відчужити квартири, позивачі дізналися, що на дану квартиру накладений арешт на підставі постанови державного виконавця від 04.10.2004 року. При цьому у постанові зазначено, що арешт накладений на квартиру, що належить ОСОБА_3 , яка є колишнім власником квартири. Тобто на момент накладення арешту власниками квартири вже були позивачі, а тому вважають, що арешт був накладений незаконно. Для вирішення питання про скасування арешту на квартиру позивачі звернулися до відповідача із відповідною заявою, але отримали відповідь про те, що на даний час виконавче провадження про стягнення боргу з ОСОБА_3 на виконанні не перебуває. На підставі викладеного позивачі звертаються до суду з даним позовом, в якому просять зняти арешт з нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 .

У судове засідання позивачі та представник позивачів не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у своїй заяві представник позивачів просить проводити розгляд справи в їх відсутність.

Представник відповідача у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить проводити розгляд справи в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника відповідача, за наявних у справі матеріалів.

Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 20.08.2004 року.

У 2020 році позивачі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно дізналися про те, що на їх квартиру накладений арешт.

Відповідно до даної інформації арешт був накладений на підставі постанови державного виконавця Відділу ДВС Деснянського РУЮ від 04.10.2004 року, як на майно, що належить на праві власності ОСОБА_3 , яка є колишнім власником квартири АДРЕСА_1 .

Для вирішення питання щодо скасування арешту позивачі звернулися до відповідача із заявою про надання інформації щодо підстав накладення арешту та звільнення майна з-під арешту.

На запит було отримано відповідь про те, що на даний час виконавчі провадження про стягнення боргу з ОСОБА_3 на виконанні не перебувають, виконавчі провадження, в яких накладався арешт на квартиру, знищені.

Під час розгляду справи по суті було встановлено, що на момент винесення державним виконавцем постанови від 04.10.2004 року про арешт квартири АДРЕСА_1 , власниками квартири вже були позивачі у справі.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" у разі закінчення виконавчого провадження арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв"язку із закінченням виконавчого провадження.

Але під час закінчення виконавчого провадження дані вимоги Закону виконані не були, у зв"язку з чим тривалий час питання про скасування арешту не вирішено, що призводить на даний час до порушення прав позивачів, як власників майна.

Враховуючи те, що на даний час позивачі не мають можливості вільно розпоряджатися своєю власністю, жодних невиконаних боргових зобов"язань не мають, арешт був накладений на майно у зв`язку із борговими зобов`язаннями колишнього власника квартири, підстав для накладення арешту немає, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 197-200, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. 328 ЦК України, Законом України "Про виконавче провадження", -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Деснянського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві про звільнення майна з-під арешту - задовольнити.

Зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частинах, накладений постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві від 04.10.2004 року № 915/20.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Позивач - ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Позивачка - ОСОБА_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Відповідач - Деснянський районний відділ Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, адреса: м. Київ, вул.. Бальзака, 64.

Повний текст рішення виготовлений 29 грудня 2020 року.

Суддя О.В.Лісовська