Справа № 583/3077/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2020 року Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого-судді - Плотникової Н.Б.

при секретарі - Логвиненко Л.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Охтирка Сумської області справу за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 ,

треті особи: Служба у справах дітей Павлоградської міської ради, орган опіки та піклування виконавчий комітет Охтирської міської ради

про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

22.08.2020 року позивачка звернулася до суду позовною заявою до відповідача про позбавлення батьківських прав, в якій просить позбавити батьківських прав відповідача ОСОБА_2 відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в зв`язку з ухиленням відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитину. Свої вимоги мотивує тим, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем, від шлюбу народилася донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Павлоградського міськрайонного суду від 07.10.2014 р. з відповідача на її користь на утримання дитини було стягнуто аліменти в розмірі 600 грн. щомісяця з індексацією відповідно до закону. Однак аліменти вона (позивачка) отримувала не в повній мірі, лише 1355 грн. 26.11.2014 р. між нею (позивачкою) та відповідачем в інтересах дитини було укладено Договір про припинення права на аліменти у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно. На підставі цього договору відповідач передав Ѕ частину квартири у власність дитини. Після цього біологічний батько дитини ОСОБА_2 покинув їх з донькою та з січня 2015 р. він не цікавиться долею дитини, не проявляє батьківських почуттів до дитини, не турбується про доньку, жодного разу не відвідав дитячий садок, школу, свідомо ухиляється від своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. У відповіді на відзив позивач зазначила, що відповідач не забезпечує необхідного лікування дитини, він знав, що дитина часто хворіє і потребує лікування, однак на її (позивачки) прохання сплатити половину витрат на лікування дочки відповідач коштів не надав. Жодних заперечень з її боку щодо спілкування батька з дочкою не було, вона не чинила відповідачу ніяких перешкод з приводу цього. Протягом більше п`яти років відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. Відповідач порушує вимоги ст.ст. 150, 180, 185 СК України: не виховує свою дитину, свідомо не піклувався та не піклується про неї та її здоров`я, що є підставою для позбавлення його батьківських прав, тому вона вимушена звернутися до суду з даним позовом.

Позивачка в судовому засіданні позовні підтримала та просить їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві та у відповіді на відзив.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце слухання справи повідомлений в передбаченому законом порядку, подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про позбавлення його батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , справу розглянути за його відсутності. Вважає позов ОСОБА_1 необґрунтованим, так як твердження позивачки щодо несплати аліментів не відповідають дійсності, оскільки ним в повному обсязі були сплачені аліменти за рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07.10.2014 р. у розмірі 600 грн. щомісячно починаючи з 04.09.2014 р. до укладення Договору про припинення права на аліменти у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно від 26.11.2014 р. Тобто свій обов`язок щодо сплати аліментів він (відповідач) виконав в повному обсязі. Також у відзиві зазначає, що починаючи з лютого 2015 р. позивачка постійно створювала перешкоди відповідачу у спілкуванні з дитиною, під час його телефонних дзвінків позивач повідомляла про неможливість та своє небажання влаштовувати зустріч з дочкою, а при його спробах приїхати до позивача для того, щоб побачити дитину, позивач переховувала доньку в родичів. У зв`язку з укладенням договору про припинення права на аліменти у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно від 26.11.2014 р. він (відповідач) був змушений переїхати з міста проживання дитини (м. Павлоград), що починаючи з кінця 2014 р. та станом на сьогодні ускладнює можливість відвідувати дитячий садок чи школу. Однак, вказане не означає відсутність у нього інтересу та ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини. Крім того, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу та виключною мірою, підставою для позбавлення батьківських прав можливе лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Вважає, що в його (відповідача) діях відсутні ознаки винної поведінки, спрямованої на ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків, так само і ознаки свідомо нехтування своїми обов`язками, а отже, такий виключний засіб як позбавлення батьківських прав не може бути застосований.

Представник Служби у справах дітей Павлоградської міської ради в судовому засіданні підтримала висновок від 06.08.2020 р., складений Органом опіки та піклування Павлоградської міської ради, відповідно до якого орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Охтирської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлений в передбаченому законом порядку.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника Служби у справах дітей Павлоградської міської ради, покази малолітньої ОСОБА_3 , суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, при цьому суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є батьком неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 10).

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22.09.2014 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 16.08.2008 р., розірвано (а.с.14).

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07.10.2014 р. у справі № 185/8734/14-ц з ОСОБА_2 на користь матері ОСОБА_1 було стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 600 грн. щомісячно з індексацією відповідно до закону.

Відповідно до договору про припинення права на аліменти у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно від 26.11.2014 р., укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , обов`язок батька ОСОБА_2 сплачувати аліменти за рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07.10.2014 р. припинився у зв`язку з передачею ним у приватну власність дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Ѕ частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 11-13).

Згідно довідки № 7860 від 19.08.2020 р. малолітня ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 19).

Згідно акту обстеження умов проживання від 07.07.2020 р. житлово-побутові умови проживання задовільні (а.с. 17).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків.

Звертаючись до суду із позовною вимогою про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовного його неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ОСОБА_1 посилається, зокрема на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.

При цьому за положенням частини шостої статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При вирішенні такої категорії спорів судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У матеріалах справи відсутні беззаперечні та достатні докази, які б свідчили про винну та свідому поведінку ОСОБА_2 щодо ухилення від участі у вихованні дочки, про умисне і свідоме нехтування обов`язками батька.

Відповідач не є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, заходи впливу до відповідача не вживалися. Невиконання батьківських обов`язків не може ототожнюватися з ухиленням від їх виконання.

Висновки орану опіки та піклування Павлоградської міської ради від 06.08.2020 р. та виконавчого комітету Охтирської міської ради від 16.09.2020 р. (а.с. 15-16, 50-51) про те, що доцільно позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд не бере до уваги та вважає їх недостатньо обґрунтованими, так як вони не містять доказів винної поведінки відповідача, а також у даних висновках не зазначені обставини на підтвердження того, що позбавлення відповідача батьківських прав викликано нагальною необхідністю і що це необхідне в найкращих інтересах дитини.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 171 СК України судом була вислухана в судовому засіданні малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка пояснила, що зі своїм батьком останній раз вона спілкувалась близько шести років тому по скайпу; після цього з батьком вона не бачилась, батько їй не телефонував і не приїжджав до неї. Вона не бажає спілкуватись з батьком, так як вважає, що він сам би не хотів з нею спілкуватись.

Однак, незважаючи на таку думку дитини, суд при вирішенні заявлених позовних вимог виходить з наступного.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49).

Судом не встановлено, що позбавлення відповідача батьківських прав необхідне в найкращих інтересах дитини.

Позбавлення батьківських прав є виключним та надзвичайним заходом впливу на недобросовісних батьків. Враховуючи характер такого заходу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано нагальною необхідністю.

За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також враховуючи те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суд вважає необхідним, виключно в інтересах дитини, надати можливість батькові та дочці налагодити їх родинні стосунки, як на теперішній час, так і на майбутнє.

Посилання позивачки як на підставу для позбавлення батьківських прав на те, що ОСОБА_2 не є присутнім у житті дочки, він не цікавиться долею дитини, не проявляє батьківських почуттів до дитини, не турбується про доньку, а тривалість такої поведінки свідчить про свідоме небажання приймати участь у житті дитини, є безпідставними, оскільки судом не встановлено винної поведінки відповідача.

З урахуванням якнайкращих інтересів дитини, за обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також враховуючи те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, суд вважає, що відсутні підстави для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Разом з тим, суд вважає за необхідне попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, та покласти на Службу у справах дітей Павлоградської міської ради та орган опіки та піклування виконавчий комітет Охтирської міської ради контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. ОСОБА_2 як батько неповнолітньої дитини зобов`язаний вживати дієвих заходів з метою забезпечення найкращих інтересів дитини, що полягають як у її матеріальному забезпечені, так і у духовному розвитку, підтриманні родинних зв`язків із своєю донькою.

На підставі викладеного, ст. ст. 150, 164, 165, 171 СК України, Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року (ратифікована 27.02.1991 року), Закону України «Про охорону дитинства», керуючись ст. ст. ст. 12, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

Попередити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про необхідність змінити ставлення до виховання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поклавши на Службу у справах дітей Павлоградської міської ради та орган опіки та піклування виконавчий комітет Охтирської міської ради контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Охтирський міськрайонний суд Сумської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 30.12.2020 р.

Суддя Охтирського

міськрайонного суду: Н.Б. Плотникова