П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 листопада 2020 року місто Київ

справа № 759/12515/19

апеляційне провадження № 22-ц/824/8243/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Головачова Я.В.,

суддів: Андрієнко А.М., Шахової О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва у складі судді Марко Я.Р. від 3 лютого 2020 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

У липні 2019 року АТ КБ "Приватбанк" звернулося до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 15 березня 2012 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 11 000 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав, чим порушив умови кредитного договору. Станом на 31 травня 2019 року утворилась заборгованість, яка з урахуванням процентів за користування кредитом та штрафів, становить 676 345 грн. 45 коп.

Разом з тим, АТ КБ "Приватбанк" просило суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 123 343 грн. 31 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 10 025 грн. 07 коп. та заборгованості по відсоткам в розмірі 113 318 грн. 24 коп.

Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 3 лютого 2020 року у задоволенні позову АТ КБ "Приватбанк" відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі АТ КБ "Приватбанк", посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Доводи скаржника зводяться до того, що позичальник отримав кредитний ліміт на кредитну картку та користувався кредитним лімітом, що підтверджується випискою по рахунку; відсутність підпису позичальника на Умовах та правилах не свідчить про те, що він не був ознайомлений з ними, а також даний факт не свідчить про відсутність договірних правовідносин між сторонами та відсутність заборгованості.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга АТ КБ "Приватбанк" не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що 15 березня 2012 року між ПАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є АТ КБ "Приватбанк", та ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

До кредитного договору Банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що АТ КБ "Приватбанк" не доведено належними та допустимими доказами факт укладення між сторонами у 2012 році кредитного договору, оскільки в підписаній ОСОБА_1 анкеті-заяві відсутні відомості про умови отримання кредиту, не зазначена процентна ставка, банком не надано доказів відкриття рахунку на ім`я відповідача, відсутні відомості про видання картки, не надано виписки по рахунку.

Такий висновок суду є правильним.

Відповідно до частин 1, 2 статі 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статі 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статі 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статі 1048 ЦК України).

За приписами статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивачем в якості доказів були надані: розрахунок заборгованості за договором від 15 березня 2012 року, анкета-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 15 березня 2012 року, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна", витяг з Умов та Правил надання банківських послуг.

У наведеній анкеті-заяві, підписаній сторонами, містяться лише анкетні дані відповідача. При цьому відсутні: умови договору про встановлення кредитного ліміту, встановлений ліміт, не зазначено яку саме кредитну картку ОСОБА_1 мав намір отримати, відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Наведені Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, витяг з Тарифів обслуговування позичальником не підписані.

При цьому банком не надано доказів того, що ОСОБА_1 видано кредитну картку з відповідним кредитним лімітом.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки позивачем не доведено факт видачі відповідачу кредиту на підставі анкети-заяви від 15 березня 2012 року шляхом встановлення на кредитній карті ліміту в розмірі 11 000 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що позичальник отримав кредитний ліміт на кредитну картку та користувався кредитним лімітом, що підтверджується випискою про рух коштів та розрахунком заборгованості колегія суддів не приймає, оскільки банком не надано належних та допустимих доказів на підтвердження видачі відповідачу кредитної картки в цілому та встановлення кредитного ліміту в розмірі 11 000 грн.

Додані до апеляційної скарги виписка про рух коштів, відомості про видання кредитних карток та встановлення кредитного ліміту, колегія суддів не бере до уваги, оскільки банком порушено порядок подання доказів.

Так, відповідно до частини 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апеляційна скарга не містить жодного посилання на неможливість подання вищевказаних доказів до суду першої інстанції у зв`язку із чим, колегія суддів не вбачає підстав для їх дослідження під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статі 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" залишити без задоволення.

Заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 3 лютого 2020 року залишити без змін.

Поновити виконання заочного рішення Святошинського районного суду міста Києва від 3 лютого 2020 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складений 9 листопада 2020 року.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: А.М. Андрієнко

О.В. Шахова