Дата документу 26.05.2020 Справа № 310/2709/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 310/2709/18 Головуючий у 1 інстанції: Білоусова О.М.
№ 22-ц/807/973/20 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Арма Факторинг», третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Сенченко Валерій Михайлович про встановлення правочину нікчемним, визнання договору недійсним та скасування запису про державну реєстрацію права власності,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ТОВ «Арма Факторинг», третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Сенченко В.М. про встановлення правочину нікчемним, визнання договору недійсним та скасування запису про державну реєстрацію права власності.

Зазначав, що 21.11.2006 між ним та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», було укладено договір про надання споживчого кредиту №0 на суму 42 000,00 швейцарських франків, що за курсом Національного банку України на день укладення договору становило 170 992,96 грн., зі строком повернення не пізніше 20.11.2017. Кредитні зобов`язання забезпечені іпотекою нежитлової будівлі, розташованої в АДРЕСА_1 .

05.11. 2015 Банк уклав з ТОВ «Арма Факторинг» договір факторингу №051115/1, за яким відступив фактору свої права вимоги за кредитним і іпотечним договорами. В цей же день ТОВ «Арма Факторинг» уклало з ОСОБА_2 договір відступлення права вимоги, внаслідок чого до останньої перейшли всі права кредитора і іпотекодержателя.

09.11.2015 ОСОБА_2 направила йому повідомлення про порушення основного зобов`язання за кредитним договором, в якому заявлялась вимога про обов`язок позивача повернути залишок кредитних коштів протягом 30 днів з дня отримання повідомлення, а у разі неповернення ОСОБА_2 суми боргу остання мала намір задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки шляхом набуття права власності на нього.

Вважає, що не повинен був виконувати вимоги повідомлення ОСОБА_2 , остання не була належним кредитором та не мала права на отримання залишку суми боргу за кредитом, оскільки договір відступлення права вимоги не відповідає вимогам національного законодавства.

10.02.2016 ОСОБА_2 як новий іпотекодержатель за договором іпотеки задовольнила свої вимоги за кредитним договором шляхом набуття у свою власність тієї частки предмета іпотеки, яка належала позивачеві, що підтверджується інформаційною довідкою.

Уточнивши позовні вимоги та посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_3 просив суд встановити нікчемність договору відступлення прав вимоги від 05.11.2015, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Арма Факторинг»; визнати недійсним договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Арма Факторинг» 05.11.2015; скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності об`єкта нерухомого майна (реєстраційний номер 04) за № 13206124, внесений державним реєстратором Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області Кобцем О.Є., на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28185220 від 11.02.2016.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при укладенні оскаржуваного договору купівлі-продажу прав вимог за кредитами від 08 грудня 2011 року сторонами договору були дотримані вимоги законодавства, додержання яких є необхідним для чинності правочину відповідно до статті 203 ЦК України, а тому ураховуючи наведене, а також те, що позивач не є стороною оспорюваного ним договору, і не надав доказів на підтвердження порушення його прав при його укладенні, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову ОСОБА_1 зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Вважає помилковими висновки суду першої інстанції про відповідність оспорюваних договорів вимогам цивільного законодавства. ОСОБА_2 не є фінансовою установою, а відтак не мала права набувати права вимоги за кредитним і іпотечним договорами. Суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги надані позивачем фотокопії оспорюваних договорів, не вжив заходів до витребування їх оригіналів, хоча жодні із сторін не заперечувала факту їх укладення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що оскаржуване рішення є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи і вимогам закону. Вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що за нормами цивільного законодавства заміна кредитора у зобов`язанні відбувається без згоди боржника, оспорюваними договорами права позивача як боржника за кредитним договором не порушені. ОСОБА_2 правомірно набула право вимоги за іпотечним договором. Висновки суду першої інстанції узгоджуються із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у справі №916/3156/17 від 04.06.2019.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення сторін, адвоката Полянчук С.О., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

За вимогами п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарг без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказане рішення суду першої інстанції відповідає вищезазначеним нормам закону в повній мірі.

Встановлено, що 21.11.2006 між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого ОСОБА_1 , який змінив прізвище на ОСОБА_1 (.т.1, а.с.169), отримав кредит у розмірі 42 000 швейцарських франків зі строком повернення не пізніше 20.11.2017 (том1, а.с. 11-14).

В забезпечення виконання кредитного договору 21.11.2006 між АКІБ «УкрСиббанк» з одного боку та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з іншого боку, укладено договір іпотеки, предметом якого є нежитлова будівля по АДРЕСА_1 (т.1,а.с. 20-24).

22.06.2011 ПАТ «УкрСиббанк» уклав з позивачем додаткову угоду до кредитного договору, згідно якої позичальнику надається кредитна лінія з лімітом, встановленим у базовій валюті, що дорівнює 2 550 901, грн., з виплатою відсотків за користування кредитом від 9,99% річних до 13,99% (т.1, а.с.17-19).

Відповідні зміни були внесені і договору іпотеки (т.1, а.с.25-29).

05.11.2015 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Арма Факторинг» укладено договір факторингу № 051115/1, відповідно до якого банк відступив фактору свої права вимоги за кредитним договором, укладеним з позивачем (т.1, а.с. 30-36), а також вимоги за договором іпотеки (т.1, а.с. 37-39).

05.11.2015 ТОВ «Арма Факторінг» уклало з ОСОБА_2 договір відступлення права вимоги за вищевказаними кредитним і іпотечним договорами (т.1, а.с.40-46).

09.11.2015 ОСОБА_2 в порядку ст.35 Закону України «Про іпотеку» направила боржникові через нотаріальну контору повідомлення про набуття права вимоги за кредитним і іпотечним договорами і про порушення останнім основного зобов`язання та наявність у нього боргу у розмірі 797 495, 65 грн., із яких сума основного боргу 746 329,93 грн., борг по процентам - 51 165, 72 грн. У цьому ж повідомленні ОСОБА_2 вимагала від боржника у 30-дений строк з дня отримання повідомлення погасити всю суму заборгованості та попередила про звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку не виконання вимоги (т.1, а.с.47-48).

Вказана вимога була отримана боржником 11.11.2015, заходів до погашення боргу ОСОБА_1 вжито не було.

10.02.2016 у відповідності із іпотечним застереженням, що міститься в іпотечному договорі, державний реєстратор Бердянського міськрайонного управління юстиції Кобець О.Є. вчинив реєстрацію про перехід права власності на все іпотечне майно до ОСОБА_2 т.1, а.с.50-53).

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України, зараз і надалі в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

За змістом статей 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з частиною першою статті 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 516 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (стаття 1079 ЦК України).

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 ЦК України зумовлює його недійсність.

Таким чином, за договором факторингу фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт - отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти.

За договором відступлення права вимоги від 05.11.2015, укладеним між ТОВ «Арма Факторинг» та ОСОБА_2 , право вимоги до боржника передано від ТОВ «Арма Факторинг» відповідачу ОСОБА_2 , за що отримано від неї компенсацію у розмірі 478 000 грн. Сума сплаченого відшкодування (компенсації), а також сума різниці між номінальною вартістю відступленого права вимог за Кредитом договором та сумою сплаченого відшкодування (компенсації) не є платою/винагородою Первісному кредитору за здійснення відступлення Права вимоги.

Зазначена правова позиція була викладена у постановах Верховного Суду від 18.12.2018 року (справа № 501/2309/16-ц), від 06.02.2019 року (справа 766/112/16-ц).

У правовідносинах сторін відсутні елементи договору факторингу, оскільки не встановлено факту фінансування фінансовою установою фізичної особи (клієнта) під відступлення права грошової вимоги, а навпаки, встановлено факт набуття права вимоги фізичною особою на підставі компенсації частини отриманого від права вимоги.

Відповідно до пункту 1 розпорядження Держфінпослуг від 03 квітня 2009 року № 231, в редакції чинній на час укладення спірного договору, віднесено до фінансової послуги факторингу сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб`єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою для його недійсності (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 7, 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, урахувавши вільне волевиявлення ПАТ «УкрСиббанк та ТОВ «Арма Факторинг», а також ТОВ «Арма Факторинг» та ОСОБА_2 при укладенні договору купівлі-продажу прав вимоги за укладеним з позивачем кредитним і іпотечним договорами від 21.11.2006 з подальшими змінами і доповненнями та бажання настання реальних наслідків його укладення, не надання позивачем належних доказів на підтвердження наявності правових підстав для визнання спірних договорів недійсними та не зазначення, в чому саме полягає порушення його прав оскаржуваними договорами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими.

Доводи позивача про те, що укладені сторонами договори не відповідають вимогам цивільного законодавства є неспроможними. Оспорюваний позивачем правочин за своєю правовою природою є комбінованим договором, оскільки його предметом є як передача права грошової вимоги, так і право вимоги за договорами забезпечення (іпотеки, застави), тоді як договір факторингу, відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України) передбачає передання однією стороною виключно грошових коштів у розпорядження іншої, за плату із зобов`язанням відступу прав грошової вимоги до третьої особи (боржника). За таких обставин, укладений між відповідачами договір купівлі-продажу прав вимог за кредитами не може бути віднесений до договору факторингу.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність порушення прав позивача спірними договорами відступлення права вимоги, оскільки обсяг зобов`язань боржника не змінено.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі - Закон № 540-IX).

За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закон № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі адвоката Тененіка Тетяни Андріївни залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повний текст постанови складено 27 травня 2020 р.

Головуючий І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська