22-ц/804/862/20
264/2463/16-ц

Головуючий у 1-й інстанції Литвиненко Н.В.
Суддя-доповідач: Ткаченко Т.Б.
У Х В А Л А
14 лютого 2020 року Донецький апеляційний суд в складі судді Ткаченко Т.Б., перевіривши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 грудня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд ухвали Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 травня 2017 року у зв`язку з нововиявленими обставинами у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність старшого державного виконавця Іллічівського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області Ігнатоля В.С. щодо арешту майна боржника, скасування постанов про скасування процесуального документу, закінчення виконавчого провадження та визнання їх незаконними, відкликання постанови про накладення арешту на майно боржника,
Ухвалою Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 грудня 2019 року у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд ухвали Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 травня 2017 року у зв`язку з нововиявленими обставинами у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність старшого державного виконавця Іллічівського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області Ігнатоля В.С. щодо арешту майна боржника, скасування постанов про скасування процесуального документу, закінчення виконавчого провадження та визнання їх незаконними, відкликання постанови про накладення арешту на майно боржника, відмовлено.
Не погоджуючись з даною ухвалою ОСОБА_1 23 січня 2020 року подав апеляційну скаргу безпосередньо до суду апеляційної інстанції. В апеляційній скарзі скаржник просить скасувати ухвалу суду та ухвалити нове рішення у справі.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 28 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху з підстав викладення апеляційної скарги не державною мовою, несплати судового збору, пропущення строку на апеляційне оскарження та відсутності заяви про поновлення строку.
06 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду апеляційної інстанції з заявою про відвід судді Ткаченко Т.Б., а також надав заперечення на ухвалу від 28 січня 2020 року про залишення апеляційної скарги без руху.
В запереченнях заявник ОСОБА_1 вказує, що не погоджується з вказаною ухвалою суду апеляційної інстанції, оскільки відповідно до Законів України «Про забезпечення функціонування української мови як державної», «Про судоустрій і статус суддів» судочинство та діловодство здійснюється на державній мові, але в судовому процесі можна застосовувати іншу мову. Наполягає на тому, що судовий збір за подання апеляційної скарги у справах за скаргою на дії державного виконавця не сплачується відповідно до пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» № 14 від 26 грудня 2003 року, а також висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України у справі № 565/256/15-ц.
Між тим, апеляційне провадження у даній справі не може бути відкрито згідно з вимогами ч.2 та ч.3 ст.357 ЦПК України.
Відповідно до частини 2 статті 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.
Згідно частин 1, 2 статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).
Апеляційна скарга ОСОБА_1 не відповідає вимогам частини 1 статті 10 Конституції України, частині 1 статті 9 ЦПК України.
Відповідно до частини 1 статті 10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова.
Положеннями частини 1 статті 9 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою.
Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Європейський суд з прав людини у пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.
Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної», кожний громадянин України зобов`язаний володіти державною мовою.
Згідно положень статті 14 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» у судах України судочинство провадиться, а діловодство здійснюється державною мовою. У судовому процесі може застосовуватися інша мова, ніж державна, у порядку, визначеному процесуальними кодексами України та Законом України «Про судоустрій і статус суддів».
Згідно з частиною 1 статті 9 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», правосуддя в Україні здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак.
Згідно з частиною 1 статті 12 Закону України «Про судоустрій статус суддів» судочинство і діловодство в судах України проводяться державною мовою.
Крім цього, як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 14 грудня 1999 року у справі № 10-рп/99, українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації, тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (частина 5 статті 10 Конституції України).
Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року, а саме у п. 9 визначено, що згідно зі статтею 10 Конституції державною мовою в Україні є українська мова, всебічний розвиток і функціонування якої в усіх сферах суспільного життя на всій території України забезпечується державою. Виходячи з цього конституційного положення судочинство в Україні має провадитися українською мовою. На виконання частини 4 статті 10 Конституції суд за клопотанням осіб, які беруть участь у розгляді справи, зобов`язаний застосовувати при провадженні судочинства й іншу мову в порядку, визначеному законом (наприклад, Кримінально-процесуальним, Цивільним процесуальним кодексами).
Рішенням Конституційного Суду України № 8-рп/2008 від 22.04.2008 року у справі № 1-18/2008 встановлено, що відповідно до статті 124 Конституції України Конституційний Суд України та суди загальної юрисдикції здійснюють правосуддя, яке стосується конституційного, адміністративного, господарського, кримінального та цивільного судочинства. Ці види судочинства є процесуальними формами правосуддя та охоплюють порядок звернення до суду, процедуру розгляду судом справи та ухвалення судового рішення. Суди реалізують державну мову в процесі судочинства та гарантують право громадян щодо використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють, відповідно до Конституції і законів України. Таким чином, Основним Законом України закладено конституційні основи для використання української мови як мови судочинства та одночасно гарантовано рівність прав громадян у судовому процесі за мовною ознакою.

Гарантування у судочинстві використання російської та інших мов національних меншин України цілком узгоджується з Європейською хартією регіональних мов або мов меншин, ратифікованою Законом України від 15.05.2003 року № 802-IV.

Разом з тим суд зазначає, що забезпечення рівності прав громадян у судовому процесі за мовною ознакою, гарантування права громадян на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють, не означають абсолютного права сторони (учасника справи) подавати відповідні процесуальні документи мовою, якою вона володіє, якому кореспондує безумовний обов`язок суду приймати такі документи до розгляду.

Згідно з частиною 1 статті 9 ЦПК України цивільне судочинство в судах здійснюється державною мовою, а відповідний механізм забезпечення рівності прав громадян у судовому процесі за мовною ознакою передбачено у частинах 3, 4 статті 9 ЦПК України, відповідно до якої суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право учасникам судового процесу на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють. Учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача в порядку, встановленому цим Кодексом.

Законом України «Про ратифікацію Європейської хартії регіональних мов або мов меншин» передбачено, що при застосуванні положень Хартії заходи, спрямовані на утвердження української мови як державної, її розвиток і функціонування в усіх сферах суспільного життя на всій території України, не вважаються такими, що перешкоджають чи створюють загрозу збереженню або розвитку мов, на які відповідно до статті 2 цього Закону поширюються положення Хартії.

Враховуючи викладене, а також беручи до уваги положення частини 1 статті 9 ЦПК України та частини 1 статті 12 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд доходить висновку, що апеляційна скарга повинна бути викладена державною (українською) мовою.

При цьому суд бере до уваги ухвали Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04.04.2019 у справі № 646/5556/17-ц, від 26.10.2018 у справі № 263/9917/15-ц, ухвали Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.01.2019 у справі № 922/234/18, від 11.02.2019 у справі №904/712/18, від 25.02.2019 у справі № 905/1222/18, у яких відповідні судді доходили висновків про залишення без руху скарг, поданих не державною мовою, з наданням строку для подання скарги, викладеної державною мовою, або її перекладу.

Подана ОСОБА_1 апеляційна скарга викладена не державною мовою. При цьому, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 не заявляє жодних клопотань щодо забезпечення його права на участь у судовому процесі не на державній мові, не зазначає про використання ним послуг перекладача, а тому суд вважає доцільним залишити подану апеляційну скаргу без руху та надати заявнику строк для подання апеляційної скарги українською мовою або відповідного клопотання.

Крім того, в порушення вимог пункту 3 частини 4 статті 356 ЦПК України до апеляційної скарги ОСОБА_1 не додано документ, що підтверджує сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Правова позиція щодо питання сплати судового збору у спорах щодо оскарження дій державного виконавця викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.03.2018 по справі №660/612/16-ц. ВП ВС вказує, що провадження стосовно виконання судових рішень є завершальною й невід`ємною частиною (стадією) судового провадження в конкретній справі, у якій провадження за скаргою не відкривається. За подання позовної заяви позивачем сплачено відповідний судовий збір. У розділі VII ЦПК України та в Законі України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (далі - Закон № 3674-VI) не передбачено необхідності сплати судового збору за подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС позивачем, який є стягувачем.

Таке врегулювання є логічним з урахуванням того, що виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду, а позивачем уже сплачено судовий збір при зверненні до суду з позовом, або він мав пільги зі сплати такого збору.

Разом з тим частина друга статті 3 Закону № 3674-VI не передбачає звільнення від сплати судового збору за звернення з апеляційною скаргою на ухвалу суду, постановлену за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця, такий об`єкт справляння судового збору у зазначеній нормі відсутній. Крім того, у статті 5 Закону № 3674-VI, яка передбачає пільги зі справляння судового збору певним категоріям осіб за певними категоріями справ чи процесуальних дій, відсутні пільги щодо сплати судового збору за подання апеляційної на ухвалу суду за скаргою на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця.

З урахуванням визначення стадії виконання судового рішення як завершальної стадії судового провадження, суд при розгляді скарги постановляє ухвалу. Отже, за подання до суду апеляційної скарги на ухвалу суду, заяви про приєднання до такої скарги особою, яка не належить до категорії осіб, які звільнені від сплати судового збору або стосовно яких законодавцем прямо встановлені пільги щодо сплати судового збору, судовий збір сплачується у розмірі, передбаченому підпунктом 9 пункту 1 частини другої статті 4 Закону № 3674-VI.

При поданні апеляційної скарги особою, відмінною від позивача, який є стягувачем у виконавчому провадженні, стягується судовий збір.

В даній справі ОСОБА_1 у виконавчому провадженні є боржником, отже за подання апеляційної скарги повинен сплачувати судовий збір.

Відповідно до підпункту 9 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання апеляційної скарги на ухвалу суду судовий збір підлягає сплаті в розмірі 0,2 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» установлено, що з 01 січня 2019 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 1921,00 грн.

Враховуючи, що заяву про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали суду подано ОСОБА_1 до суду 24 грудня 2019 року, заявнику необхідно сплатити судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 384,2 грн (1921 грн х 0,2).

Отже, ОСОБА_1 необхідно сплатити судовий збір в розмірі 384 гривень 20 копійок на розрахунковий рахунок UA0005584, отримувач коштів - Бахмутське УК/Бахмутська ОТГ/22030101, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37868870, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), призначення платежу *;101;__________(код клієнта за ЄДРПОУ для юридичних осіб (доповнюється зліва нулями до восьми цифр, якщо значущих цифр менше 8), реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи (завжди має 10 цифр) або серія та номер паспорта громадянина України, в разі якщо платник через свої релігійні переконання відмовився від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомив про це відповідний орган Міністерства доходів і зборів України і має відповідну відмітку у паспорті); Судовий збір, за позовом ___________ (ПІБ чи назва установи, організації позивача), Донецький апеляційний суд (назва суду, де розглядається справа).

Крім того, апеляційну скаргу скаржником подано 23 січня 2020 року поза межами строку на апеляційне оскарження (останній день для подання апеляційної скарги 13 січня 2020 року 15 днів з дня її проголошення) та скаржник не порушує питання про поновлення цього строку. Враховуючи, що скаржник не був присутнім в судовому засіданні 27 грудня 2019 року під час оголошення ухвали суду та її копію отримав в суді тільки 22 січня 2020 року (т.3 а.с.160), у зв`язку з чим має право на поновлення строку на апеляційне оскарження.

Відповідно до положень статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Відповідно до положень частини 1 статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до частини 3 статті 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

Таким чином, апеляційна скарга відповідно до положень частин 2 та 3 статті 357 ЦПК України підлягає залишенню без руху з наданням встановленого законом строку для надання апеляційному суду: 1) апеляційну скаргу, викладену українською мовою з врахуванням вимог, встановлених статтею 356 ЦПК України або клопотання про застосування при провадженні судочинства іншої мови в порядку, визначеному законом; 2) оригіналу документу про сплату судового збору у розмірі 384,20 гривень з печаткою банківської установи та вказівкою про зарахування судового збору до Державного бюджету України або документів, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону; 3) заяви про поновлення строку на апеляційне провадження із зазначенням причин його пропуску.

Керуючись статтями 185, 356, 357 ЦПК України, апеляційний суд,

У х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 грудня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд ухвали Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 травня 2017 року у зв`язку з нововиявленими обставинами у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність старшого державного виконавця Іллічівського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області Ігнатоля В.С. щодо арешту майна боржника, скасування постанов про скасування процесуального документу, закінчення виконавчого провадження та визнання їх незаконними, відкликання постанови про накладення арешту на майно боржника, залишити без руху та надати строк для усунення недоліків апеляційної скарги, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання ухвали.

Якщо відповідно до ухвали суду у встановлений строк скаржник виконає зазначені вимоги апеляційна скарга вважатиметься поданою в день її первісного подання. Інакше, буде вирішуватись питання про визнання скарги неподаною і повернення її скаржнику.

Суддя Донецького апеляційного суду Т.Б.Ткаченко