КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2020 року місто Київ.

Справа 757/61478/18-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/1080/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільнихсправ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Кулікової С.В., Олійника В.І.

секретар судового засідання Миронюк І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2019 року (у складі судді Писанця В.А., інформація про дату складення повного тексту рішення відсутня)

в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому, просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму основного боргу у розмірі 10 800,00 дол. США, проценти за користування коштами в сумі 1 075,86 дол. США, 10 % річних за основним боргом у розмірі 896,55 дол. США та 10 % річних за нарахованими процентами в сумі 38,86 дол. США, що станом на день ухвалення рішення за офіційним курсом Національного банку України складає 322 459,67 грн., посилаючись на невиконання відповідачем договірних зобов`язань щодо повернення грошових коштів.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 322459,67 грн. та судовий збір 3584,00 грн.

Не погодившись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу безпосередньо до апеляційного суду, в якій просить його частково скасувати в частині нарахування та сплати штрафних санкцій, ухвалити нове, яким стягнути тільки основну суму боргу у розмірі 289116,00 грн., що є еквівалентом 10800 доларів США без нарахування штрафних санкцій.

В апеляційній скарзі посилається на недійсність договору позики з моменту його укладення , через відсутність письмової згоди дружини відповідача на укладення договору позики від 27.10.2017 року.

Зазначає, що відповідач не був присутній у суді при винесенні рішення суду і особисто отримав у поштовому відділенні копію рішення суду 19 листопада 2019 року.

У відзиві ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2019 року- без змін.

Посилається на постанову ВС від 27.11.2019 року по справі №133/3928/14-ц з посиланням на аналогічну правову позицію ВС у постанові від 26.09.2018 року у справі № 713/285/2012, що для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне , оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. В момент укладення договору позики дружиною або чоловіком у них не виникає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

В судове засідання сторони не з`явились. Про розгляд справи повідомлені належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно з положеннями ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Положення ч. 2 ст. 1047 ЦК України передбачають, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлено розписку позичальника або інший документ, який посвідчує передачу йому позикодавцем певної грошової суми або певної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За приписами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

За змістом ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що 27 жовтня 2017 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір позики, відповідно до якого останній позичив у позивача 289 116,00 грн., що є еквівалентом 10 800,00 дол. США, строком до 31 січня 2018 року з поверненням у грошовій одиниці України в сумі еквівалентній 10 800,00 дол. США за офіційним курсом Національного банку України, встановленому на день повернення позики.

Факт одержання відповідачем від позивача позики підтверджується підписанням Договору ОСОБА_1 .

У відповідності до п. 6 договору за користування грошовими коштами у строк після 01 лютого 2018 року до дня повернення позики ОСОБА_1 сплачує ОСОБА_2 щомісячно проценти до 05 числа кожного наступного місяця, за який нараховані проценти, в розмірі 12% річних від суми заборгованості у еквіваленті до дол. США (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом Національного банку України станом на день платежу.

За прострочення виконання зобов`язання зі сплати основної суми позики та/або процентів, визначених у п. 6 договору, ОСОБА_1 сплачує ОСОБА_2 10 % річних від простроченої суми у еквіваленті до дол. США за весь час прострочення платежу (ст. 625 ЦК України). Сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом Національного банку України на день платежу, що передбачає п. 7 Договору.

Після 31 січня 2018 року, відповідач на не одноразові усні звернення позивача з вимогою повернути заборгованість, борг не повернув, дій щодо погашення заборгованості не вчинив.

Суд встановив, що відповідачем взяті на себе договірні зобов`язання виконані не були, у зв`язку з порушенням строку повернення боргу, у позивача виникає право вимоги на стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 основного боргу у розмірі 10 800,00 дол. США, процентів за користування коштами в сумі 1 075,86 дол. США, сум за прострочення виконання грошового зобов`язання - 10 % річних за основним боргом у розмірі 896,55 дол. США та 10 % річних за нарахованими процентами в сумі 38,86 дол. США, що станом на день ухвалення рішення за офіційним курсом Національного банку України складає 322 459,67 грн.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, колегія суддів приходить до висновку, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними.

Висновки суду відповідають цим обставинам та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги зприводу недійсності договору позики, через ненадання дружиною відповідача згоди на його укладення, колегія суддів не приймає з огляду на те, що за Законом на укладення договору позики письмова згода другого з подружжя не потрібна.

Доводи відповідача з приводу того, що він не був присутній у суді при винесенні рішення на його законність не впливають, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи в суді шляхом надсилання йому СМС повідомлення.

Також відповідач не посилається в апеляційній скарзі на незаконність рішення, через неповідомлення його судом про судове засідання , в якому ухвалювалось рішення суду.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення скасувати в частині штрафних санкцій, проте не наводить конкретних доводів незаконності рішення суду в цій частині.

Оскільки за умовами договору передбачено стягнення відсотків за порушення строків виконання грошового зобов`язання, суд правомірно застосував санкції, визначені договором.

Інших доводів скарга відповідача не містить.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом встановлено, що рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому суд апеляційної інстанції залишає його без змін.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги слід покласти на особу, яка її подавала, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Рішення оскаржено відповідачем лише в частині штрафних санкцій, розмір яких не перевищує 250 неоподаткованих прожиткових мінімумів. Розмір стягнутих з відповідача санкцій є малозначним, а тому постанова апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерськогорайонного суду м. Києва від 28 жовтня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повна постанова складена 12 лютого 2020 року.

Головуючий

Судді