Справа № 352/313/18
Провадження № 22-ц/4808/1094/20
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів Фединяка В.Д., Девляшевського В.А.,

секретарів Петріва Д.Б., Бойчука Л.М.,

з участю адвоката Широких Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності у порядку спадкування за законом та визнання недійсним і скасування в 1/4 частині свідоцтва про право на спадщину за заповітом за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Широких Юлії Валеріївни на рішення Тисменицького районного суду від 17 липня 2020 року під головуванням судді Хоминець М.М. у м. Івано-Франківську

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності у порядку спадкування за законом та визнання недійсним і скасування в 1/4 частині свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Позовні вимоги мотивув тим, що його батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , перебуваючи у шлюбі, придбали житловий будинок в с. Драгомирчани Тисменицького району Івано-Франківської області, що підтверджується договором купівлі-продажу будинку, розташованого у сільській місцевості, від 28.07.1965, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , нотаріально посвідченим виконкомом Крихівецької сільської ради депутатів трудящих Богородчанського району Івано-Франківської області, зареєстрованого у реєстрі за № 9. Правоустановлюючий документ на вказаний будинок виданий на ім`я батька ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_4 . Згідно ст.22 чинного на той час КЗпШС УРСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Матір ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після її смерті відкрилась спадщина на належну їй половину будинковолодіння АДРЕСА_1 та половину присадибної земельної ділянки за цією адресою, заповіту мама не залишила. Спадкоємцями за законом першої черги після смерті матері були чоловік ОСОБА_3 , син ОСОБА_1 та дочка ОСОБА_2 . Спадщину прийняли батько ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_1 відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки вони постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, від спадщини не відмовлялись. Відповідачка спадщину після смерті матері не прийняла, оскільки з нею спільно не проживала та не подала до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини. Таким чином, він та батько у рівних частках успадкували належні матері Ѕ частину будинковолодіння та Ѕ частину присадибної земельної ділянки. Тобто батько на час своєї смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 , був власником не цілого будинковолодіння, а його 3/4 часток, які згідно заповіту батька мала успадкувати відповідачка. Однак вказана обставина не була врахована нотаріусом при видачі відповідачці оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.08.2016. Нотаріус відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу власності на ім`я спадкодавця ОСОБА_4 .

Позивач просив: визнати за ним право власності на ј частину спірного будинковолодіння АДРЕСА_1 та право власності на ј частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за цією ж адресою загальною площею 0,1050 га у порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 ; визнати недійсним та скасувати в ј частині свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спірне будинковолодіння, видане 23.08.2016 ОСОБА_2 державним нотаріусом Тисменицької районної державної нотаріальної контори Колтун С.В., зареєстроване у реєстрі за № 892.

Рішенням Тисменицького районного суду від 17 липня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції представник ОСОБА_1 посилається на неправильне встановлення судом обставини справи.

Рішення суду обгрунтовується тим, що після смерті ОСОБА_4 інші спадкоємці першої черги, крім чоловіка померлої, спадщину після смерті матері не прийняли.

Апелянт зазначає, що є незрозуміло які факти не проживання ОСОБА_1 з матір`ю ОСОБА_4 , суд взяв до уваги.

Висновки суду щодо формальності місця реєстрації та факту проживання із спадкодавицею ОСОБА_4 , не ґрунтується на нормах матеріального права та суперечать нормам процесуального права.

Відповідно до ч. 6 ст. 29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання. При цьому, відповідно до постанови Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №210/5462/14-ц, висновки якої не врахував суд першої інстанції, встановлено, що особа вважається такою, що прийняла спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Незалежно від прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Таким чином, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

Разом з тим, визначення терміну «постійне місце проживання» у діючому законодавстві відсутнє. Також відсутні і будь-які часові критерії для визначення факту постійності.

Судом не взято до уваги надані позивачем довідку виконкому Драгомирчанської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 25.11.2015 № 1130 (а.с.187) та довідку виконкому Драгомирчанської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 19.02.2020 р. № 121 (а.с.188), згідно яких на час смерті матері ОСОБА_4 , ОСОБА_1 був зареєстрований та проживав з матір`ю по АДРЕСА_1 . Суд не врахував, що згідно з пунктом 3.22 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, передбачено, що у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

Крім цього, нотаріус, якому ОСОБА_1 подав заяву про прийняття спадщини, відмовив в її оформленні не у зв`язку з тим, що він не проживав постійно із матір`ю на момент її смерті, а тому, що спадкоємець не надав правовстановлюючих документів на спадкове майно, на що суд не звернув уваги.

Апелянт зсилається на постанову Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 210/5462/14-ц де вказано, що виходячи з норм Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та реєстраційний запис у паспорті особи про те, що він зареєстрований у квартирі, є належним доказом його проживання зі спадкодавцем та прийняття спадщини, враховуючи, що заяву про відмову від спадщини він не подавав.

Крім цього, факт тимчасового виїзду за кордон, який, серед інших, суд першої інстанції взяв до уваги при прийнятті оспорюваного рішення, не є підставою для відмови в позові, оскільки суперечить висновкам викладених у постанові Верховного Суду від 24.12.2019 у справі 716/309/14-ц, в якій вказано, що спадкоємець вважатиметься таким, що постійно проживав разом із спадкодавцем, і в тому випадку, коли за певний, навіть значний, час до настання смерті спадкодавця він відбув з місця проживання спадкодавця у довготривале відрядження, з якого повернувся після закінчення строку для прийняття спадщини. Незважаючи на те, що такий спадкоємець жодних дій для прийняття спадщини не здійснював або навіть не знав про сам факт її відкриття, він вважатиметься таким, що прийняв її.

За таких обставин, посилання суду першої інстанції на «формальність» реєстрації позивача за однією адресою із спадкодавцем ОСОБА_4 , на момент її смерті, суперечить як нормі ст. 29 ЦК України, так і нормі статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а також - підзаконним актам, якими врегульовано порядок вчинення нотаріальних дій, в тому числі - у разі оформлення спадщини. Суд обґрунтував своє рішення взаємовиключними обставинами, частина з яких не обґрунтована жодним доказом, і всупереч практиці Верховного Суду, незаконно відмовив в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення яким позов ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Дворський В.М. подав відзив на апеляційну скаргу. В якому заначає, що рішення суду першої інстанції прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Судом зясовано всі обставини справи на які сторони посилалися як на підставі своїх вимог і заперечено і були підтверджені належними доказами.

Aпеляційна скарга є необгрунтованою, а доводи викладені в ній є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, а тому є підстави для відмови у задоволенні апеляційної скарги.

Апелянт не наводить доводів, в чому саме полягає незаконність і необгрунтованість рішення суду першої інстанції.

Апелянтом не надано жодних належних і достовірних доказів того, що покійна матір ОСОБА_4 була не згідна чи в якийсь інший спосіб оспорювала чи оскаржувала набуття в особисту власність її чоловіком ОСОБА_3 будинковолодіння.

Апелянтом не надано жодних належних і допустимих доказів про укладення між покійними батьками ОСОБА_4 та ОСОБА_3 нотаріально засвідченого договору про розподіл спільного майна подружжя чи виділення частки із спільного майна подружжя.

З огляду на вищенаведене, покійна матір ОСОБА_4 не мала частки у спільному майні подружжі, а тому і не вдавалася до захисту своїх порушених майнових прав, оскільки такі майнові права на будинковолодіння АДРЕСА_1 належали виключно її чоловікові ОСОБА_3 . Крім того, вирішити питання про виділення частки є не можливим, оскільки і ОСОБА_4 і її чоловік ОСОБА_3 померли. А оскільки питання права вимоги часток належало їм, то з їхньої смертю в будь-якому випадку їхні особисті немайнові права не можуть передаватися третім особам.

Також на час смерті матері ОСОБА_1 перебував за кордоном і не проживав з нею, а тому він є таким, що не прийняв спадщини.

ОСОБА_1 , за вказаною адресою протягом останніх 10 років не проживає, що підтверджується Довідкою № 645 від 13.06.2016, виданою Драгомирчанською сільською радою. А це означає, що з 2006 року позивач ОСОБА_1 у домоволодінні АДРЕСА_1 фактично не проживав, а отже не міг вступити і не вступив у фактичне володіння спадковим майном так як є таким що не прийняв спадщину.

Також ОСОБА_1 24.05.2001 зареєстрував шлюб з громадянкою ОСОБА_6 та фактично проживав в неї за адресою: АДРЕСА_2 . Підтвердженням цього є рішення Тисменицького районного суду від 21.07.2014р. у іншій цивільній справі за позовом ОСОБА_1 про розірвання шлюбу де зазначено, що протягом останніх 2-х років вони разом не проживають, а це означає, що за період часу з 24.05.2001 по 21.07.2012 - ОСОБА_1 фактично проживав разом зі своєю дружиною ОСОБА_6 в неї за адресою: АДРЕСА_2 .

Твердження ОСОБА_1 не узгоджуються з матеріалами даної справи і доказами, що в ній містяться.

Просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суд першої інстанції залишити без зміни.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Широких Ю.В., пояснення представника ОСОБА_2 - адвоката Дворського В.М. у минулому судовому засіданні, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - є рідними братом і сестрою.

Батьки сторін ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , перебуваючи у шлюбі з 1959 р., придбали житловий будинок в с. Драгомирчани Тисменицького району Івано-Франківської області, згідно договору купівлі-продажу будинку, розташованого у сільській місцевості, від 28.07.1965 р., укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , нотаріально посвідченим виконкомом Крихівецької сільської ради депутатів трудящих Богородчанського району Івано-Франківської області, зареєстрованого у реєстрі за № 9 (копія договору міститься на а.с.8).

У подальшому батько сторін ОСОБА_3 оформив право власності на вказаний будинок з належними до нього будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , отримавши свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок від 16.11.1993, видане виконавчим комітетом Драгомирчанської сільської ради народних депутатів на підставі рішення виконкому Тисменицької районної ради народних депутатів від 09.11.1988 № 216. Право власності ОСОБА_3 на вказане будинковолодіння зареєстроване в Івано-Франківському ОБТІ 16.11.1993 за реєстровим № 255, що підтверджується відповідним реєстраційним написом на правовстановлюючому документі Івано-Франківського ОБТІ про реєстрацію права власності (а.с.6, також зв.ст.).

Підставою видачі свідоцтва про право власності є рішення виконкому Тисменицької районної ради народних депутатів № 216 від 09.11.1988 (а.с.15-17).

За загальним правилом закони та інші нормативні акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплено у ч.1 ст.58 Конституції України та ст.5 ЦК України, згідно якої дію акту цивільного законодавства в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності. До події або факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно до вимог ст.22 КпШС України, чинного на час оформлення права власності на будинок батьком сторін ОСОБА_3 , майно, нажите подружжям за час шлюбу, було його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя мав рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користувалося рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Аналогічна норма містилася у ст.16 Закону України «Про власність» від 07.02.1991 р., згідно якої майно, нажите подружжям за час шлюбу, належало їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулювалось цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

У постанові Верховного Суду від 15.06.2020 р. у справі № 636/4052/18 міститься висновок про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Оскільки презумпція спільності права власності подружжя батьків сторін на будинковолодіння жодним з них за життя не спростована, суд першої інстанції прийшов до висновку, що будинковолодіння АДРЕСА_1 було спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Чинним законодавством передбачена можливість спадкування частки у праві спільної сумісної власності. Згідно вимог ст.1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Земельна ділянка для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 загальною площею 0,1050 га з кадастровим номером :01:028:0015 передана у власність батькові сторін 22.06.2009 на підставі Державного акту на право власності на вказану земельну ділянку, який виданий ОСОБА_3 (а.с.14).

Відповідно до вимог ч.1 ст.125 ЗК України (у редакції станом на час ухвалення рішення органом місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність) право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку та його державної реєстрації.

Згідно ч.1 ст.126 ЗК України (чинного у редакції станом на час ухвалення рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність) право власності на земельну посвідчувалося державним актом, форма якого затверджувалась Кабінетом Міністрів України.

Право власності на присадибну земельну ділянку у батька сторін ОСОБА_3 виникло після отримання ним у червні 2009 р. державного акту, який посвідчував відповідне право та його державної реєстрації (акт зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 54), тобто після смерті дружини ОСОБА_4 .

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав вважати присадибну земельну ділянку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя батьків сторін.

Відповідно до вимог ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи (ч.2 ст.1220 ЦК України).

У відповідності до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

До першої черги спадкоємців за законом належать діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки (ст.1261 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, який прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від спадщини.

Як передбачено ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до вимог ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері сторін ОСОБА_4 (а.с.7) відкрилась спадщина на належну їй на праві спільної сумісної власності подружжя Ѕ частину будинковолодіння АДРЕСА_1 , загальна ринкова вартість якого згідно звіту про оцінку майна становить 245 080 грн (а.с.21-28).

Спадкоємцями за законом першої черги після смерті ОСОБА_4 були чоловік ОСОБА_3 , син ОСОБА_1 та дочка ОСОБА_2 .

Спадщину після смерті дружини у порядку ч.3 ст.1268 ЦК України прийняв ОСОБА_3 , який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не заявив про відмову від спадщини. Інші спадкоємці першої черги, зокрема позивач ОСОБА_1 , спадщину після смерті матері не прийняли, виходячи з наступних обставин.

Позивач дійсно зареєстрований за адресою місця проживання у спірному будинковолодінні по АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 ще у вересні 2016 р. звернулась до Тисменицького районного суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням (цивільна справа № 352/1267/16-ц) і справа зупинена судом до вирішення цього спору.

Позивач після одруження 24.05.2001 р. з ОСОБА_6 змінив місце проживання та до 2012 року включно постійно проживав з дружиною за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому останній залишився зареєстрованим у батьківському будинку. Вказана обставина стверджується копією рішення Тисменицького районного суду від 21.07.2014 у цивільній справі № 352/1340/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу (а.с.192).

Згідно інформації Державної міграційної служби України ОСОБА_1 був документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 від 21.01.2003. (а.с.108).

З копії закордонного паспорту ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 21.01.2003. (а.с.70-76), на с.31 паспорту (а.с.75) вбачається наявна відмітка про проходження останнім паспортного (митного) контролю в аеропорту м. Бориспіль Київської області 06.06.2008 при виїзді за кордон, на с. 8, 11 паспорту (а.с.72-73) наявні відмітки від 26.11.2009 про виїзд з-за кордону.

Вказаними письмовими доказами достовірно підтверджена обставина, що у період з 06.06.2008 до 26.11.2009 ОСОБА_1 був відсутній в Україні, перебував за межами України.

Після приїзду з-за кордону ОСОБА_1 під час перебування у шлюбі повертався на своє постійне місце проживання з дружиною в смт. Лисець Тисменицького району, а після припинення сімейних відносин перейшов проживати у належний йому на праві приватної власності будинок АДРЕСА_1 . Право власності на цей будинок зареєстровано за ОСОБА_1 16.09.2010 р., що підтверджується інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.45 зв.ст.).

Суду першої інстанції надано нотаріально посвідчену копію довідки виконкому Драгомирчанської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 25.11.2015 р. № 1130 (а.с.187) та довідку виконкому Драгомирчанської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 19.02.2020 р. № 121 (а.с.188), згідно яких на час смерті матері ОСОБА_1 був зареєстрований та проживав з матір`ю по АДРЕСА_1 , яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, зазначивши, що ці довідки суперечать дійсним обставинам справи, які встановлені судом.

Суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що формальна реєстрація позивача у спірному будинковолодінні не може вважатись належним і достатнім доказом його проживання зі спадкодавцем ОСОБА_4 та прийняття ним спадщини.

Враховаючи норму ч.10 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», відповідно до якої реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою, у разі, якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необґрунтованість та недоведеність вимоги щодо визнання за позивачем права власності на ј частини будинковолодіння та присадибної земельної ділянки у порядку спадкування за законом після померлої матері.

Після смерті матері сторін спадщину прийняв батько сторін ОСОБА_3 , ставши власником цілого будинковолодіння, яке згідно заповіту від 05.07.2013 р. (а.с.39) заповів дочці ОСОБА_2 . Остання після смерті батька, що настала ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 23.08.2016 на будинковолодіння АДРЕСА_1 (а.с.40). Право власності відповідачки на успадковане будинковолодіння 23.08.2016 р. зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.41).

З огляду на вимоги ст.1301 ЦК України, згідно якої свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом, та п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», де роз`яснено інші підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, якими можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Тому висновок суд першої інстанції про відсутність підстав для визнання недійсним в ј частині свідоцтва про право на спадщину за заповітом є обгрунтовним, оскільки його видача права позивача не порушує.

Згідно частин 1, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апелянта про те, що місце його проживання як спадкоємця на день смерті матері було зареєстровано за однією адресою, не є фактом проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

ОСОБА_1 не було надано належних та допустимих доказів його проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, участі по утриманні будинку він не приймав, оплату житлово-комунальних послуг не здійснював.

Доводи апелянта про те, що реєстрація його місця проживання у будинку є належним доказом його проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, є невірними.

Частина третя ст. 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного, що узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі №569/15147/17.

Державна реєстрація ОСОБА_1 вбудинковолодінні по АДРЕСА_1 , не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті спадкодавця за цією адресою реєстрації, оскільки спростовано належними та допустимими доказами.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Апеляційний суд приходить до переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Широких Юлії Валеріївни залишити без задоволення.

Рішення Тисменицького районного суду від 17 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 листопада 2020 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: В.А. Девляшевський

В.Д. Фединяк