ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/1762/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 березня 2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , третя особа: Вознесенівський відділ державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про скасування арешту нерухомого майна,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2019 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Вознесенівський відділ державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про скасування арешту нерухомого майна.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 22.05.2008 ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0711/0508/45-017, з подальшим внесенням змін та доповнень.

22 травня 2008 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 0711/0508/45-017 між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір № 0711/0508/45-017-Z-1, згідно якого ОСОБА_1 передав ПАТ «Сведбанк» належне йому на праві власності майно, а саме: двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та Факторинговою компанією «Вектор Плюс» укладено договір факторингу, згідно якого ПАТ «Сведбанк» відступає ФК «Вектор Плюс» свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами.

28 листопада 2012 між ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу, згідно якого ФК «Вектор Плюс» відступає ТОВ «Кредитні ініціативи» свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, отже ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором від 22.05.2008 № 0711/0508/45-017.

Крім того, факт заміни кредитора на ТОВ «Кредитні ініціативи» встановлений рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13.05.2015, по справі № 334/9316/14-ц.

ОСОБА_1 своїх зобов`язань перед позивачем за кредитним договором не виконав та має заборгованість з повернення кредиту та сплати відсотків, у зв`язку із чим позивач бажає скористатись правами кредитора іпотекодержателя та звернути стягнення на вищезазначене майно, що є предметом іпотеки.

Однак, скористатись правом звернення стягнення на майно ОСОБА_1 , що є предметом іпотеки позивач не може, оскільки на зазначене майно накладено арешт та внесено відповідні записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Крім того, зазначені обтяження були накладені на іпотечне майно вже після підписання договору іпотеки № 0711/0508/45-017-Z-1 від 22.05.2008 та реєстрації іпотеки.

Позивач вважає, що накладення арешту на іпотечне майно в даному випадку є порушенням його прав, як іпотекодержателя, у зв`язку із чим звернувся до суду з даним позовом.

Посилаючись на вищевикладене, просило суд скасувати арешт нерухомого майна, яке належить ОСОБА_1 та знаходиться в іпотеці позивача, а саме: двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , накладений Вознесенівським відділом державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, обтяження зареєстровано 07.08.2013 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 38609328 від 24.07.2013, а також стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 березня 2020 року позов задоволено.

Звільнено з-під арешту квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Пянтковською О.Г. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, 22.05.2008 року за реєстровим № 3797 та знаходиться у іпотеці ТОВ «Кредитні ініціативи», накладеного 24.07.2013 року головним державним виконавцем Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції Касас Коньон О.Р. на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 38609328 від 24.07.2013 року, реєстраційний номер обтяження у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 2037616.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» судовий збір в сумі 1921 грн.

Не погоджуючись з вказаними рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в які посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі та стягнути на його користь з позивача витрати на правову допомогу у розмірі 14 200 грн.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач зловживає процесуальними правами, що виявилося в зазначенні невірної адреси відповідача, що позбавило ОСОБА_1 участі у справі. Необхідним застосувати до позивача накладення штрафу.

Крім того, в апеляційній скарзі посилається на те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження існування договорів факторингу та переходу прав вимоги до позивача.

Жодних порушених прав позивача з боку ОСОБА_1 у даній справі не має.

ТОВ «Кредитні ініціативи» надало суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що арешт, який накладено постановою державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції Касас Коньон О.Р., обтяження зареєстровано 07.08.2013 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 38609328 від 24.07.2013 позбавляє позивача можливості реалізувати своє право іпотекодержателя на погашення наявної кредитної заборгованості за рахунок реалізації іпотечного майна.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 22.05.2008 ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 0711/0508/45-017, за умовами якого Банк надав боржнику кредит в сумі 80 000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 11,90 % річних, кредитні кошти призначені для здійснення позичальником купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 .

22 травня 2008 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 0711/0508/45-017 між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 0711/0508/45-017-Z-1, посвідчений 22.05.2008 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Пянтковською О.Г. за реєстровим № 3802.

За умовами іпотечного договору ОСОБА_1 передав в іпотеку Банку двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 із забороною відчуження зазначеної квартири до припинення договору іпотеки.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та Факторинговою компанією «Вектор Плюс» укладено договір факторингу, згідно якого ПАТ «Сведбанк» відступає ФК «Вектор Плюс» свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами.

Згідно п.2.1, 2.2 вказаного договору факторингу банк відступає фактору свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладеними з боржником, право на вимогу якої належить банку на підставі документації. З моменту відступлення банком фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржником щодо заборгованостей, стають дійсними для фактора та вважаються наданими фактору. Разом з правами вимоги до фактора переходять всі пов`язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржником процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов`язкових платежів.

28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу.

Згідно п.2.1, 2.2 вказаного договору факторингу ТОВ «Вектор Плюс» відступає ТОВ «Кредитні ініціативи» свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладеними з боржниками, право на вимогу якої належить клієнту на підставі документації. З моменту відступлення клієнтом фактору права вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для фактора та вважаються наданими фактору. Разом з правами вимоги до фактора переходять всі пов`язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов`язкових платежів.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що внаслідок укладення вказаних договорів відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора(стягувача) за договором від 22.05.2008 № 0711/0508/45-017, згідно якого позичальником є ОСОБА_1 .

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 111973991 від 29.01.2018 встановлено, що на іпотечне майно накладено арешт, та внесено відповідні записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме: № НОМЕР_1 за яким накладено арешт нерухомого майна, що належить відповідачу ОСОБА_1 , а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , обтяжувач: Орджонікідзевський відділ державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції, обтяження зареєстровано 11.06.2016 р. на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 38609328 від 07.08.2013 виданої головним державним виконавцем Орджонікідзевського ВДВС ЗМУ, Касас Каньон ОСОБА_2 .

З пояснень представника Вознесенівського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області убачається, що на виконанні у даній установі знаходилося виконавче провадження на підставі виконавчого листа № 2-999/10, виданого 28.05.2013 Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя про звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру загальною площею 48,92 кв.м., житловою площею 27.25 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 на праві власності, шляхом проведення прилюдних торгів із встановленням початкової ціни 453300 грн. без ПДВ, але не нижче ринкової вартості.

24 липня 2013 року головним державним виконавцем Орджонікідзевського ВДВС ЗМУЮ Касас Каньон О.Р. винесено постанову про арешт спірного майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП 38609328.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26.09.2013, справа № 335/9578/13-ц у зазначеному виконавчому провадженні було змінено стягувача з ПАТ «Сведбанк» на ТОВ «Кредитні ініціативи».

19 березня 2014 року постановою Орджонікідзевського ВДВС ЗМУЮ зазначений виконавчий документ повернутий стягувачу.

Положеннями статей 37, 38 ЗУ «Про іпотеку» передбачено право Іпотеко держателя на продаж предмета іпотеки згідно якого Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачу реалізувати власне майно на даний час неможливо, оскільки згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 158130533 від 01.03.2019р., на іпотечне майно накладено арешт, та внесено відповідні записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме:

За приписами ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 1,2 ст. 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Непорушність права власності регулюється ст. 321 ЦК України та зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За приписами ч. 1,2 ст. 386 ЦКУ держава забезпечує рівний захист прав усі суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦКУ власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Положеннями ч. 2 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Відповідно ч.1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення з-під арешту.

Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установ, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Колегія суддів вважає безпідставним посилання скаржника на те, що він не є належним відповідачем у цій справі з огляду на наступне.

Належними відповідачами у справах за позовом про звільнення майна з-під арешту є боржник, особа в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках особа, котрій передано майно, якщо воно було реалізоване. У тих випадках, коли опис та арешт майна проводився для забезпечення конфіскації, притягується відповідна державна податкова інспекція. А у випадках, коли майно не збереглося в натурі і відповідні податкові інспекції вже розпорядилися цим майном, то притягуються також відповідні органи Державного казначейства.

Відповідно до роз`яснень ВССУ в постанові № 5 від 30.06.2016 року «Про практику розгляду справ про звільнення майна з під арешту»: «Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття з Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року №2677-VІ.

Аналогічний висновок міститься в постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03 червня 2016 року.

Бборжником в провадженні, в рамках якого було накладено арешт виступав Луцепко ОСОБА_3 , а стягувач ТОВ «Кредитні ініціативи».

Посилання в апеляційній скарзі на зловживання позивачем процесуальними права є безпідставним, оскільки матеріали цивільної справи не містять жодного доказу зловживання процесуальними правами, вказане посилання скаржника є припущенням та не може бути застосовано судом в розумінні положень ЦПК України. Залишення позову без розгляду у зв`язку з неявкою сторін не позбавляє права позивача звернутися до суду з позовом повторно.

Враховуючи вищевикладене, колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позову.

Враховуючи ту обставину, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, розподіл судових витрат, понесених ОСОБА_1 у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції не здійснюється.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 березня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 27 травня 2020 року.

Головуючий

Судді: