У х в а л а

І м е н е м У к р а ї н и

05 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 425/3885/18

провадження № 61-22976 ск 19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Кузнєцова В. О.,

розглянув касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Зоря» на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 09 липня 2019 року та постанову Луганського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Зоря» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В с т а н о в и в:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Наукове-виробниче підприємство «Зоря»» (далі - ТОВ «НВП «Зоря») про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява обґрунтована тим, що позивач з 08 травня 2017 року працював на посаді слюсаря по контрольно-вимірювальним приладам і автоматиці (виробництво ТНТ) шостого розряду на виробництві у ТОВ «НВП «Зоря».

30 травня 2018 року він уклав контракт з Міністерством оборони України про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на три роки, про що відповідач був належним чином повідомлений. Однак, наказом від 08 серпня 2018 року, № 947к позивача було звільнено з роботи на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України (вступ на військову службу). Наказ про звільнення та трудову книжку позивач отримав 12 листопада 2018 року, перебуваючи у відпустці у період з 12 листопада 2018 року по 26 листопада 2018 року. На думку позивача, дане звільнення було незаконним, оскільки в силу вимог статті 119 КЗпП України та статті ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» за ним мало бути збережена його посада із виплатою середньомісячного заробітку за весь час перебування на військовій службі. Разом із цим, позивач також просив поновити строк на звернення до суду із даним позовом, оскілки наказ про звільнення від отримав 12 листопада 2018 року, а позовну заяву подав до суду 16 листопада 2018 року. Однак, ухвалою суду від 03 грудня 2018 року позовну заяву йому повернуто на підставі частини третьої статті 185 ЦПК України, а повторно даний позов поданий представником позивача вже 17 грудня 2018 року у зв`язку із тим, що позивач, як військовослужбовець з 26 листопада 2018 року перебував на військовій службі та наказом Президента України від 26 листопада 2018 року, Збройні Сили України на відповідній частині території України були переведені на військовий стан, а тому позивач з об`єктивних причин не міг подати повторно позовну заяву у місячний строк, і в зв`язку із даними обставинами просив суд вважати поважними причини пропуску місячного строку для звернення до суду із позовом та поновити його.

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 09 липня 2019 року поновлено ОСОБА_1 строк на звернення до суду із позовом про захист порушених трудових прав, позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «НВП «Зоря» задоволено: визнано незаконним та скасовано наказ ТОВ «НВП «Зоря» від 08 серпня 2018 року, № 974к, «Про звільнення ОСОБА_1 з посади слюсаря по контрольно-вимірювальним приладам і автоматиці (виробництво ТНТ) шостого розряду на виробництві другого цеху КВПАтаС у зв`язку зі вступом на військову службу за контрактом», відповідно до пункту 3 статті 36 КЗпП України; поновлено ОСОБА_1 на посаді слюсаря по контрольно-вимірювальним приладам і автоматиці (виробництво ТНТ) шостого розряду на виробництві другого цеху КВПАтаС ТОВ «НВП «Зоря» з 28 травня 2018 року; стягнуто з ТОВ «НВП «Зоря» на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в період з 28 травня 2018 року по 09 липня 2019 року включно, у розмірі 98 609,38 грн (з відрахуванням податку на прибуток та інших обов`язкових платежів).

Постановою Луганського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року апеляційну скаргу ТОВ «НВП «Зоря» залишено без задоволення, а рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 09 липня 2019 року залишено без змін.

19 грудня 2019 року ТОВ «НВП «Зоря» надіслалозасобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 09 липня 2019 року та постанову Луганського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року.

У касаційній скарзі ТОВ «НВП «Зоря» просить суд касаційної інстанції скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, зокрема,що судами безпідставно та необґрунтовано поновлено позивачу місячний строк на звернення до суду із даним позовом, оскільки ним не надано належних та допустимих доказів щодо неможливості подання даного позову протягом місяця після отримання ним наказу про звільнення, оскільки перебування на військовій службі, навіть при наявності введеного військового стану, не перешкоджало йому або його представнику подати до суду повторно позову заяву після її повернення судом позивачу.

Ухвалою Верховного Суду від 27 грудня 2019 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги до 27 січня 2020 року, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення копії ухвали.

На виконання вимог указаної вище ухвали, у встановлений суддею строк, ТОВ «НВП «Зоря» надіслало матеріали на усунення недоліків.

Дослідивши матеріали касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження у зв`язку із наступним.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 09 липня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року, поновлено ОСОБА_1 строк на звернення до суду із позовом про захист порушених трудових прав, позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «НВП «Зоря» задоволено: визнано незаконним та скасовано наказ ТОВ «НВП «Зоря» від 08 серпня 2018 року, № 974к, «Про звільнення ОСОБА_1 з посади слюсаря по контрольно-вимірювальним приладам і автоматиці (виробництво ТНТ) шостого розряду на виробництві другого цеху КВПАтаС у зв`язку зі вступом на військову службу за контрактом», відповідно до пункту 3 статті 36 КЗпП України; поновлено ОСОБА_1 на посаді слюсаря по контрольно-вимірювальним приладам і автоматиці (виробництво ТНТ) шостого розряду на виробництві другого цеху КВПАтаС ТОВ «НВП «Зоря» з 28 травня 2018 року; стягнуто з ТОВ «НВП «Зоря» на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в період з 28 травня 2018 року по 09 липня 2019 року включно, у розмірі 98 609,38 грн (з відрахуванням податку на прибуток та інших обов`язкових платежів).

Ухвалюючи рішення про поновлення строку на звернення до суду із позовом та задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивач, будучи військовослужбовцем та проходячи військову службу у Збройних Силах України, які з 26 листопада 2018 року були переведені на надзвичайний стан, в силу вимог статей 233, 234 КЗпП України та статті 263 ЦК України, вважав обґрунтованим поновлення строку на звернення до суду із позовом. Разом із цим, суд також вважав обґрунтованими заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 , посилаючись на статті 21, 36, 119 КЗпП України, а також на статтю 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» де передбачено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується із відповідними висновками судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони відповідають нормам чинного законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, а також фактичним обставинам справи, встановленими судами на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження наданих сторонами доказів.

Відповідно до частини другої статті 119 КЗпП України працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

ОСОБА_1 з 08 травня 2017 року займав посаду слюсаря по контрольно-вимірювальним приладам і автоматиці (виробництво ТНТ) шостого розряду на виробництві другого цеху КВПАтаС ТОВ «НВП «Зоря».

30 травня 2018 року позивач уклав з Міністерством оборони України трирічний контракт на проходження військової служби у лавах Збройних Сил України.

У частині другій статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до частини третьої статі 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Отже, відповідними нормативно-правовими актами передбачено право ОСОБА_1 , у період його перебування на військовій службі у Збройних Сизалх України в особливий період, на збереження місця роботи, посади і середнього заробітку в ТОВ «НВП «Зоря».

У зв`язку із цим, суди першої та апеляційної інстанції в оскаржуваних рішеннях дійшли правильного висновку про необхідність визнання незаконними наказу про звільнення позивача, поновлення його на займаній посаді та стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із незаконними звільненням.

Верховний Суд погоджується із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, які правильно встановили фактичні обставини справи, дали належну оцінку зібраним доказам, правильно застосували закон, що регулює спірні правовідносини, та дійшли до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

При цьому, зміст касаційної скарги зводиться до незгоди із рішеннями судів попередніх інстанцій в частині поновлення строку позивачу на звернення до суду із даним позовом, оскільки на думку відповідача суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, безпідставно поновив дані строки, посилаючись на статтю 263 ЦК України, а також заявник зазначав, що суд першої інстанції порушив норми статті 127 ЦПК України, поновивши даний строк без винесення відповідної ухвали.

Колегія суддів вважає дані доводи заявника необґрунтованими, оскільки, як було установлено судами попередніх інстанцій, місячний строк на звернення до суду із позов у позивача закінчувався 12 грудня 2019 року, однак суди правомірно врахували фактичні обставини справи і надані докази та застосували пункт 4 частини першої статі 263 ЦК України, оскільки строк позовні давності для позивача, який перебував у лавах Збройних Сил України, переведених на військовий стан з 26 листопада 2018 року, був зупинений, що вказувало на можливість подання позивачем даного позову після продовження строку позовної давності, у строк, який залишався, до його зупинення (частина третя статті 263 ЦК України). Однак, оскільки позивач в особі його представника звернувся до суду із позовом після спливу місячного календарного строку для подання даного позову (17 грудня 2019 року) та в період дії надзвичайного стану (зупинення позовної давності для позивача), суд правомірно вважав непропущеним відповідний строк на звернення до суду із позовом. При цьому, урахувавши дані обставини, а також наявність у позивача представника, судом першої інстанції, з урахуванням всіх фактичних обставин у даній справі, правомірно здійснено поновлення цього строку згідно статей 233, 234 КЗпП України, шляхом зазначення про це у рішенні суду, як у відповідному процесуальному документі, та без винесення окремої ухвали, що ЦПК України не заборонено.

Зазначені в касаційній скарзі інші аргументи, на підставі яких заявник вважає незаконними рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 09 липня 2019 року та постанову Луганського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року, колегія суддів також вважає необґрунтованими та виключно його суб`єктивними судженнями, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з фактичними обставинами, встановленими судами першої та апеляційної інстанцій, та спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень.

Правильне застосовування судами першої та апеляційної інстанцій відповідних норм матеріального та процесуального права до спірних правовідносин, які виникли між сторонами у справі, є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

У відповідності до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у випадку оскарження рішення суду в справі з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справи, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у відкритті касаційного провадження у справі належить відмовити, якщо суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач. Якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись частиною першою статті 127, частиною другою статті 390, пунктом 5 частини другої, частинами четвертою та п`ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

У х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Зоря» на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 09 липня 2019 року та постанову Луганського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Зоря» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

В. С. Жданова

В. О. Кузнєцов