Справа № 462/4901/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2020 року м.Львів

Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді - Пилип`юк Г.М.,

за участю секретаря - Зубрицької О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Львова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 . Свої вимоги мотивує тим, що йому на праві спільної сумісної власності належить вказана квартира разом із відповідачем ОСОБА_2 , який є його братом. Крім нього, в даній квартирі зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , однак який не проживає в ній з 2002 року. Вказує, що фактичним місцем проживання брата є АДРЕСА_2 . Таким чином така обставина перешкоджає позивачу у праві вільно користуватись своїм майном, а тому звертається до суду із даним позовом.

Позивач в судовому засіданні не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, просить позов задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, не заперечує проти задоволення позову.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши та перевіривши зібрані по справі докази, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що у позові слід відмовити з наступних підстав.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження..

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

З матеріалів справи встановлено, що відповідно до реєстраційного посвідчення від 03.03.1997 року №466 квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за позивачем ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_5 /а.с. 6/.

Матір позивача, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до свідоцтва про смерть від 21.12.2012 р./а.с. 8/, батько позивача, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до свідоцтва про смерть від 14.06.2017 року /а.с. 9/.

Як вбачається з довідки ОСББ «ЕЛЕКТРОН-1» від 08.07.2020 року за адресою: АДРЕСА_3 зареєстрований ОСОБА_2 , однак фактично там не проживає та не зявляється більше одного року, про що можуть підтвердити свідки /а.с. 7/.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Установлено, що квартира АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном позивача та відповідача отже, відповідач є співвласником вказаної квартири.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 321 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Статтею 346 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Отже, зазначені позивачем обставини про те, що відповідач був відсутнім в квартирі за місцем своєї реєстрації понад 1 рік, не свідчать про відмову відповідача від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього.

З врахуванням наведеного, оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини, оскільки відповідач є власником квартири, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог.

А тому, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням слід відмовити.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.81,141, 264, 265 ЦПК України , суд

УХВАЛИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити за безпідставністю вимог.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя/підпис/

З оригіналом згідно:

Суддя: Г. М. Пилип`юк