Справа № 306/1918/20
Провадження № 2/306/774/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 грудня 2020 року м. Свалява

Свалявський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючої - судді Тхір О.А.

з участю секретаря - Дичка О.І.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в місті Свалява справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Свалявська державна нотаріальна контора про визнання заповіту подружжя недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Свалявського районного суду Закарпатської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Свалявська державна нотаріальна контора про визнання заповіту подружжя недійсним. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 з 24.01.1974 року. 23 липня 2010 року вони з чоловіком звернулись до нотаріуса, який посвідчив спільний заповіт подружжя від її імені та імені її чоловіка, згідно з умовами якого на випадок нашої смерті ми заповідали все своє майно в рівних частинах нашим дітям ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 . Стверджує, що при цьому нотаріусом їм (подружжю) при посвідченні цього заповіту не роз`яснено правових наслідків такого заповіту, тому, зазначає, вони (подружжя) повною мірою не могли усвідомлювати правову природу вчинюваного ними правочину та належним чином виразити свою дійсну волю. Зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік ОСОБА_4 помер, та що після його смерті діти звернулись до нотаріуса із заявами про відмову від прийняття спадщини, на підставі чого Державним нотаріусом заведено спадкову справу. Зауважує, що звернувшись до нотаріуса з метою оформлення спадкових прав, їй було роз`янсено, що на усе майно, зазначене в спільному заповіті подружжя накладено заборону на відчуження, і вона не може будь-яким чином розпоряджатись зазначеним майном, в тому числі і належною їй на праві спільної власності часткою у майні. Одночасно зауважує, що їй роз`яснено і те, що вона не може реалізувати своє право на скасування та зміну заповіту, в зв`язку з тим, що після смерті чоловіка нотаріус наклав заборону відчуження майна, зазначеного у заповіті подружжя, зауваживши, що частина майна, зазначена в заповіті, на яке накладено арешт, є її особистою власністю. Стверджує, що оскільки, про заборону відчуження, їй та чоловіку при укладанні заповіту роз`яснено не було, то зміст заповіту не відповідає її волі, та вимогам ЦК України, Порядку вчиненню нотаріальних, а тому просить визнати заповіт подружжя недійсним в судовому порядку, іншого способу відновити порушене права не має.

Позивач в судове засідання не з`явилася, однак подала заяву у якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила визнати заповіт подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 від 23.07.2010р., - недійсним.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в судове засідання не з`явились, кожен зокрема, подали заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги вихають в повному обсязі проти задоволення позову не заперечують.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Свалявської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. На запит суду нотаріус надала відомості щодо спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_4 та копії матеріалів спадкової справи.

За викладених обставин, суд провів розгляд справи на підставі наявних в ній доказів, в порядку, передбаченому ч. 2ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідно до ч. 3ст.200ЦПК України за результатами підготовчого судового провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем, в порядку передбаченому ст. 206 ЦПК України.

Згідно з ч. 3ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши та оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ст. 77 ЦПК України, встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу

Відповідно до ч.1ст. 95 ЦПК України- письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Судом, на підставі матеріалів справи, встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, на підставі наданих доказів, що містяться в матеріалах справи, встановлено, що 23.07.2010 позивач ОСОБА_1 разом з чоловіком ОСОБА_4 уклали заповіт подружжя, згідно з яким вони квартиру заповіли дочці ОСОБА_2 , житловий будинок їх дітям ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.01.1974 року, про що свідчить Свідоцтво про одруження, серії НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер у віці 68 років в с. Тибава Свалявського району.

Згідно з відомостями зі спадкового реєстру та матеріалів спадкової справи встановлено, що після його смерті, 10.06.2020 року заведена спадкова справа на підставі заяв ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відмову від спадщини, про що свідчить відповідь на судовий запит від Свалявської державної нотаріальної контори від 29.12.2020 року.

Як встановлено із змісту самого заповіту, в склад майна яке заповідається подружжям, включено квартиру АДРЕСА_1 , і зазначено, що така квартира належить на праві особистої власності. Таким чином, до спадкової маси в заповіті подружжя неправомірно віднесено квартиру, яка не є спільним майном подружжя, що порушує право позивача на розпорядження своєю власністю, оскільки, після смерті чоловіка на її майно та частки у майні накладено відповідні заборони.

Відповідно до ст. 1243 ЦК України подружжя має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності.

У разі складення спільного заповіту частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до другого з подружжя, який його пережив. У разі смерті останнього право на спадкування мають особи, визначені подружжям у заповіті.

За життя дружини та чоловіка кожен з них має право відмовитися від спільного заповіту. Така відмова підлягає нотаріальному посвідченню.

У разі смерті одного з подружжя нотаріус накладає заборону відчуження майна, зазначеного у заповіті подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до п. 170 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України у редакції від 03.03.2004 № 20/5, яка була чинною на момент посвідчення заповіту, заповіт подружжя може бути скасований кожним з подружжя лише за життя обох з подружжя.

Згідно з п. 36 цієї ж інструкції нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння

сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

При складанні заповіту подружжя нотаріус зобов`язаний був роз`яснити заповідачам наслідки складання такого заповіту, передбачені ст. 1243 ЦК України, зокрема, те, що такий заповітможе бути скасований лише за заявою обох заповідачів за життя їх обох, та також про те, що пережилий з подружжя буде обмежений в праві розпоряджатись належною йому часткою у спільному майні.

Однак, у судовому засіданні встановлено, що перед складанням заповіту подружжя нотаріусом не роз`яснено правові наслідки такого заповіту, що підтверджується змістом самого заповіту, в якому відсутні роз`яснення подружжю змісту ст. 1243 ЦК України. Крім того, судом встановлено, що зміст заповіту суперечливий, в склад спадкового майна, яке заповідає подружжя включено і квартиру, яка є особистою власністю, про що зазначено в заповіті, і така квартира заповідалось одній дочці, а будинок, що є спільною сумісною власністю трьом дітям.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно дост.229 ч.1 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Встановлені судом обставини справи вказують, що подружжю не було належним чином роз`яснено прав та обов`язків, які виникають та мають істотне значення у разі укладення заповіту подружжям. Чоловік позивачки помер, тому на час коли стало відомо про правові наслідки укладення заповіту подружжя, самостійно внести зміни до заповіту вона не мала змоги, оскільки лише за життя обох з подружжя такі зміни можливі, у зв`язку з чим інакшим шляхом ніж за рішенням суду не можливо визнати заповіт подружжя недійсним.

За наведених підстав, оскільки позивачу не було в повній мірі роз`яснено правові наслідки укладення заповіту подружжя, то її волевиявлення було не досить вільним та не відповідало її волі. Вимоги позивачки ґрунтуються наст.1257 ЦК України, де вказано, що суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Крім того, заповіт подружжя складений зокрема, на частку майна, яке належить на праві особистої власності, та яке особа може заповідати лише за особистим заповітом.

Таке становище суперечить ч 1 ст. 1243 Цивільного кодексу України, відповідно до якої подружжя має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до вимог п.п.2.1, 2.6 п 2 гл.3 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, заповіт має бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало незрозумілостей чи суперечок після відкриття спадщини. Умова, визначена у заповіті, є нікчемною, якщо вона суперечить закону або моральним засадам суспільства.

Недотримання вимог закону, тягне за собою визнання недійсним заповіту в цілому та невиконання розпоряджень обох заповідачів.

Зі змісту спірного заповіту вбачається, що ні позивачеві, ні його дружині не було належним чином роз`яснено прав та обов`язків, які виникають та мають істотне значення у разі укладення заповіту подружжям. Самостійно внести зміни до спірного заповіту позивач не має змоги, оскільки такі зміни можуть бути внесені тільки за життя обох із подружжя, а її чоловік уже помер.

Враховуючи правовий статус заповіту подружжя, а також ту обставину, що чоловік позивачки помер, частка майна, що входить до складу заповіданого майна не є спільним сумісним майном подружжя, що суперечить закону та викликає незрозумілості після відкриття спадщини, таз огляду на вимоги ст.1243 ЦК України, такий заповіт може бути визнаний недійсним у повному обсязі за позовом одного з подружжя, що залишився живим, а не частково.

Оскільки, при складанні заповіту подружжю ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не було роз`яснено, що у разі складання спільного заповіту подружжя, частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до другого подружжя, який його пережив, а також, що у разі смерті одного з подружжя нотаріус накладає заборону відчуження майна, зазначеного у заповіті, в зв`язку з чим волевиявлення заповідача не відповідало її волі, крім того до такого заповіту включено і майно, що є особистою власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, то з метою захисту майнових прав позивача, необхідно визнати заповіт подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 від 23 липня 2010 року, посвідчений державним нотаріусом Свалявської державної нотаріальної контори Гуледза С.М. 23.07.2010, зареєстрований в реєстрі за №2095, - недійсним, та саме таким способом відновляться порушені права позивача.

Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Таким чином, з`ясовані у справі обставини свідчать, що визнання відповідачами пред`явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому позовні вимоги слід задовольнити.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 76-81, 297, 200, 206, 258- 259, 264-265, 268, 354-355 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Свалявська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним- задовольнити.

Визнати заповіт подружжя, складений 23 липня 2010 року подружжям: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , посвідчений державним нотаріусом Свалявської державної нотаріальної контори Гуледза С.М. 23.07.2010, зареєстрований в реєстрі за №2095 - недійсним.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Закарпатської області шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його складення через Свалявський районний суд, в порядку, встановленому ст. 354 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Свалявського районного суду

Закарпатської області О.А.Тхір

29.12.2020 року