П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 грудня 2020 року місто Київ

справа № 359/6623/19

апеляційне провадження № 22-ц/824/11622/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Головачова Я.В.,

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,

за участю секретаря судового засідання Коцюрби Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області у складі судді Журавського В.В. від 7 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Старівської сільської ради Бориспільського району Київської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Бориспільська міська державна нотаріальна контора, про встановлення факту неприйняття спадщини та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и в :

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Старівської сільської ради Бориспільського району Київської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Бориспільська міська державна нотаріальна контора, про встановлення факту неприйняття спадщини та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому майно, яка складається з житлового будинку АДРЕСА_1 .

За життя ОСОБА_3 склав заповіт на своїх синів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Спадщину після померлого ОСОБА_3 прийняв позивач в розмірі 7/18 частин будинку з відповідною частиною надвірних будівель та ОСОБА_5 в розмірі 2/9 частини спадкового будинку на підставі статті 535 ЦК УРСР.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, за життя спадщину в розмірі 7/18 частин будинку після смерті ОСОБА_3 фактично не прийняв.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 померла. Після її смерті спадщину у вигляді 2/9 частин спірного житлового будинку прийняв ОСОБА_1 .

Посилаючись на те, що спадщина після смерті ОСОБА_3 у вигляді 7/18 частини спірного будинку залишилась відкритою, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, позивач просив суд встановити факт неприйняття ОСОБА_4 спадщини після смерті ОСОБА_3 , а також визнати за ним право власності на 7/18 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 на підставі статті 554 ЦК УРСР.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 7 липня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Скаржник зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_4 прийняв спадщину після померлого ОСОБА_3 , оскільки положення статті 549 ЦК УРСР, що було чинним на момент виникнення спірних правовідносин, передбачало, що для прийняття спадщини спадкоємець мав вчинити дві дії: подати заяву про прийняття спадщини та фактично вступити в управління спадковим майном, проте ОСОБА_4 не вступив в управління спадковим майном, а тому спадщину не прийняв.

Відзиви на апеляційну скаргу до суду не надходили.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

Інші учасники справи в суд апеляційної інстанції не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином. З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що згідно з записом в погосподарській книзі виконавчого комітету Старівської сільської Ради народних депутатів за № 165 ОСОБА_3 на праві особистої власності належав житловий будинок АДРЕСА_1 .

8 жовтня 1990 року ОСОБА_3 склав заповіт, яким заповів все своє майно двом синам: ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Зазначений заповіт був посвідчений секретарем виконкому Старинської сільської Ради народних депутатів Гаврилко Л.Я.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Після смерті ОСОБА_3 до Бориспільської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5

15 серпня 1992 року державним нотаріусом Бориспільської державної нотаріальної контори Фартушною Н.К., було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно з яким 7/18 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель по АДРЕСА_1 успадкував ОСОБА_1 та зареєстрував право власності на вказану частину житлового будинку.

2/9 частин вказаного житлового будинку успадкувала ОСОБА_5 , на підставі статті 535 ЦК УРСР.

13 березня 1992 року ОСОБА_4 подав Бориспільської державної нотаріальної контори заяву про неприйнятті спадщини після померлого ОСОБА_3

28 серпня 1992 року ОСОБА_5 склала заповіт, яким заповіла все своє майно ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_5

31 січня 2003 року державним нотаріусом Бориспільської державної нотаріальної контори Черненко Н.Б. видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 2/9 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель по АДРЕСА_1 .

Таким чином, ОСОБА_1 став власником 11/18 частин спірного житлового будинку.

Поняття спадкоємства (спадкування) можна визначити як перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадковим правом регулюються суспільні відносини правонаступництва, тобто наступництва одних суб'єктів цивільного права - фізичних, юридичних осіб, держави, територіальної громади та інших учасників (спадкоємців) в правах та обов'язках фізичної особи, яка померла (спадкодавця). Об'єктом спадкового наступництва є спадщина (спадкове майно, спадкова маса), тобто вся сукупність прав та обов'язків спадкодавця, в яких він перебував на момент своєї смерті і які за своєю правовою природою не є невіддільними від особи їх носія і здатні перейти до інших осіб.

Відповідно до статі 524 ЦК Української РСР (далі - ЦК УРСР), тут і далі в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин,спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державам, кооперативам та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом (стаття 534 ЦК УРСР).

Відповідно до частини 1 статті 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

За змістом частин 1, 2 статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Аналіз змісту статей 548, 549 ЦК УРСР свідчить, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Діями спадкоємця, що свідчать про прийняття ним спадщини є: 1) фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; 2) подача в державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини.

У відповідності до частин 1, 2 статті 554 ЦК УРСР в разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках.

Так, судом першої інстанції правильно встановлено, що після смерті ОСОБА_3 із заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , при цьому у встановлений законом строк, відмови від її прийняття спадкоємці не подавали, а тому є такими, що прийняли спадщину. Вказані обставини свідчать про відсутність правових підстав для визнання ОСОБА_4 таким, що не прийняв спадщину, а також визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування за заповітом на спірне нерухоме майно.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що після смерті ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не вступив у фактичне управління спадковим майном, а подання однієї лише заяви про прийняття спадщини не свідчить про її прийняття, відхиляються колегією суддів.

Положення статті 549 ЦК УРСР передбачало, що спадкоємець визнавався таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступав в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини.

Тлумачення вказаної норми матеріального права, дає підстави дійти висновку про те, що спадкоємець для прийняття спадщини мав вчинити лише одну з указаних дій, а тому

подаючи заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 є таким, що прийняв спадщину.

У відповідності до частин 2, 4 статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 7 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді: