Номер провадження 22-ц/804/2756/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2020 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Мальцевої Є.Є., суддів Лопатіної М.Ю., Зайцевої С.А.,

секретар - Галстян Г.Г.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Темір Ігор Васильович,

відповідач - ОСОБА_2 ,

представник відповідача - адвокат Рябоконь Сергій Володимирович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 травня 2020 року, ухвалене у складі судді Д`яченка Д.О., повний текст складений 22 травня 2020 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення частки в спільній сумісній власності подружжя та стягнення компенсації її вартості,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в обґрунтування якого зазначив, що в період часу з 01.08.2014 року до 23.04.2018 року він перебував у зареєстрованому шлюбу із відповідачем ОСОБА_2 , від даного шлюбу у сторін є спільна дитина, ІНФОРМАЦІЯ_1 . В період шлюбу сторонами по справі за спільні грошові кошти у 2016 році був придбаний автомобіль "Renault Megane", колір оранжевий, 2011 року випуску і зареєстрований первинно на первинного власника у 2011 році, а у 2016 році у зв`язку із оформленням договору купівлі-продажу 25.08.2016 року та оформленням транспортного засобу СХО 524392 в Центрі 1441 м. Маріуполя за реєстраційним номером НОМЕР_1 на ім`я відповідачки ОСОБА_2 . Проте був в користуванні та експлуатації за одностороннім рішенням відповідача ОСОБА_2 на період припинення шлюбних відносин та після розірвання шлюбу, транспортний засіб знаходився у останньої, у зв`язку з чим доступ у позивача був відсутній. Також зазначив, що в період припинення шлюбних відносин та розгляду справи про розірвання шлюбу в суді, відповідач ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу транспортного засобу, укладеного в ТСЦ №1441/2018/897079 від 12.04.2018 року формально продала вищезазначений автомобіль своєму знайомому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який деякий час був зареєстрований на його ім`я за тим самим реєстраційним номером. За змістом та за процедурою фактичного оформлення договору купівлі-продажу транспортного засобу був порушений порядок в частині отримання згоди позивача ОСОБА_1 на продаж автомобіля, що позбавило його можливості мати достовірну інформацію про вартість предмета договору і отримання грошових коштів в розмірі половини його вартості, яка реально відповідає його вартості. Вважає, що дії ОСОБА_2 пов`язані з самовільним прийняттям рішення з продажу автомобіля в період припинення шлюбних відносин, що є спільною сумісною власністю подружжя, і спрямовані на приховування рухомого майна, придбаного в шлюбу, яке підлягає розподілу в установленому законом порядку. Крім того зазначив, що розмір компенсації повинен становити половину ринкової середньої вартості автомобіля, визначеної судовим експертом-автотоварознавцем в ході проведення дослідження на момент розгляду справи в суді. Просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля "Renault Megane", реєстраційний номер НОМЕР_1 , а також витрати, пов`язані із розглядом справи.

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 травня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволений, стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля "Renault Megane", 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на момент його продажу 12.04.2018 року, що становить 145575,00 грн, та у відшкодування судових витрат 768,40 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення по суті вимог з урахуванням доводів скарги.

Відповідач вказує, що не була належно повідомлена про розгляд справи, оскільки позивач надав суду відомості про її місце проживання, що не відповідають дійсності. Тому рішення суду підлягає безумовному скасуванню.

В матеріалах справи є договір продажу спірного автомобіля, який вона укладала із ОСОБА_3 12.04.2018 року, і в якому зазначена ціна автомобіля 178966,75 грн.. Ціну визначено до підписання договору уповноваженою особою сервісного центру, яка має право на проведення відповідної операції, і цією особою зазначено, що середньоринкова вартість автомобіля такої марки і часу випуску складає саме суму 178966,75 грн. (а.с.34)

Цей договір не визнаний недійсним і є правомірним, позивачем такі обставини не спростовані, і тому позивач має право на половину суми, отриманої відповідачем під час продажу автомобіля - 89483,38 грн., але ніяк не згідно з оцінкою експерта, проведеною через деякий час після продажу автомобіля.

Крім того, взагалі неможливо погодитися із висновком експерта щодо оцінки спірного автомобіля .

Так, автомобіль не повинен бути оцінений на час його продажу, а на час розгляду справи в суді, хоча саме позивач вирішив розпорядитися своїми правами через півтора року після відчуження автомобіля, незважаючи на те, що вважав машину спільною сумісною власністю.

Такий висновок суду суперечить правовій позиції Верховного Суду у постанові від 03.10.2018 року у справі №61-9018св18.

Також позивач не зазначив іншого спільного майна в позовній заяві, що підлягало б розподілу, зокрема, гараж, відчужений позивачем після розірвання шлюбу.

Представник позивача надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що рішення є законним, підстав для його скасування або зміни не наведено. Судом вірно і повно встановлені обставини справи. В заперечення вказував, що відповідач повідомлялася саме за тією адресою, яку за останній час вказувала у власних позовних заявах до суду з іншими позовами до ОСОБА_1 ..

Про факт продажу автомобіля позивач не знав, оскільки відповідач користується спірним автомобілем, незважаючи на його продаж. Тим більш, що продаж автомобіля був формальний, відповідач продала його знайомій особі, з якою має добрі стосунки.

Позивач при обранні способу захисту свого порушеного права ніякою нормою права не зобов`язаний визнавати недійсним правочин, замість стягнення компенсації частки вартості майна, що підлягає поділу.

Вартість автомобіля під час розгляду справи визначена цілком законно, в той час як при визначенні вартості проданого спірного автомобіля використані дані для порівняння зовсім іншої моделі цієї ж марки автомобіля.

Вказує, що суд при вирішенні спору дотримався норм матеріального права, правильно їх застосував, а доводи апеляційної скарги про таке порушення нічим не підтверджені.

Позивач та відповідач до апеляційного суду не явилися, при цьому належно повідомлені про розгляд справи, тому колегія суддів у відповідності до положень статті 372 ЦПК України розглянула справу без їх участі.

Заслухавши доповідь судді, представників сторін, які підтримали власні позиції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль об`єктивно є спільною сумісною власністю сторін, оскільки придбаний в період шлюбу. Відповідач продала автомобіль, хоча і в період шлюбу, однак без згоди чоловіка - позивача ОСОБА_1 , і не спростувала таких обставин. Враховуючи, що спірний автомобіль є спільним майном подружжя та підлягає поділу, а відповідач розпорядилася автомобілем на власний розсуд без письмової згоди позивача, то останній має право на грошову компенсацію 1/2 вартості спірного транспортного засобу. При цьому суд виходив з дійсної ринкової вартості автомобіля на час його продажу, оскільки позивач мав би право на компенсацію його частки саме такої вартості автомобіля на момент його продажу.

З висновком суду в цій частині колегія суддів не може не погодитись, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони з 01.08.2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя у справі №266/1504/18 (провадження №2/266/576/18) від 23.04.2018, яке набрало законної сили 23.05.2018 року, шлюб між ними розірвано. (а.с.11)

Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, власником автомобілю "Renault Megane", реєстраційний номер НОМЕР_1 , є відповідач ОСОБА_2 . Автомобіль придбаний на підставі договору купівлі-продажу №1441/2016/030442 від 25.08.2016 року. (а.с.12)

12.04.2018 року ОСОБА_2 продала автомобіль ОСОБА_3 , який в свою чергу 05.07.2019 року продав його ОСОБА_4 (а.с.29,40)

Таким чином, вказаний автомобіль був придбаний відповідачем під час перебування у шлюбі з позивачем, що ніким зі сторін не оспорюється.

Згідно із ч.1, ч.2, ч.3 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Таким чином, визначення частки у спільній сумісній власності та презумпція рівності цих часток, а також припинення права спільної сумісної власності на майно має місце зокрема у разі поділу такого майна.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно (дане застосування положень закону і постанови Пленуму Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» наводиться в постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року справа № 483/812/19 провадження № 61-20774св19).

Проаналізувавши докази по справі і встановлені обставини, суд першої інстанції правильно вирішив, що автомобіль "Renault Megane" НОМЕР_1 був набутий позивачем та відповідачем під час шлюбу за спільні кошти подружжя, а тому є їхньою спільною сумісною власності, і з огляду на це підлягає поділу між ними на рівні частки. Оскільки відповідач ОСОБА_2 продала вказаний автомобіль без згоди позивача, то це виключає можливість його поділу між сторонами в натурі.

Згідно з положеннями ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

За змістом ч.2 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Позивач не давав згоду на продаж спірного автомобіля, який є спільною сумісною власністю сторін, і відповідач не довела іншого.

Посилання представника відповідача в апеляційному суді на те, що автомобіль відчужений під час шлюбу, і способом оформлення, який не передбачає обов`язкової письмової згоди позивача, не спростовують вказаних обставин, оскільки зі справи вбачається, що відповідач відчужила автомобіль за декілька днів до розірвання шлюбу, і доказів того, що позивач отримав свою частку за автомобіль суду не надала.

Отже, висновок суду про те, що спірний автомобіль є спільним майном подружжя та підлягає поділу, і відповідач розпорядилася автомобілем на власний розсуд без письмової згоди позивача, то останній має право на грошову компенсацію 1/2 вартості спірного транспортного засобу, є правильним, логічним, таким, що відповідає обставинам справи і нормам матеріального права.

Визначаючи розмір грошової компенсації 1/2 частки вартості спірного автомобіля, суд виходив з того, що розмір компенсації за належну частку в майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя та відчужене без згоди одного з подружжя, визначається не з суми, за яку це майно було продано, а виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

З висновку експерта №12/10 від 24.10.2019 року про судову автотоварознавчу експертизу з оцінки транспортного засобу по цивільній справі №263/11611/19, середня ринкова вартість автомобіля "Renault Megane", колір оранжевий, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 , станом на дату оцінки 12.04.2018 року, становила 291150,00 грн, отже, розмір компенсації позивачу за 1/2 частку у праві власності на вказаний відчужений відповідачем автомобіль складає 145575 грн. (а.с.53-59).

Відповідач, не погоджуючись із рішенням суду, вказує, що спірне майно подружжя повинно було бути оцінено на час розгляду справи в суді, а не на час фактичного відчуження майна одним з подружжя. Однак, така позиція відповідача суперечить нормам матеріального права і усталеній судовій практиці: зокрема, правовим позиціям, викладеним в постановах Верховного Суду від 05.10.2020 року в справі №537/78/19 (61-17347св19), від 15.04.2020 року №671/922/18 (61-22545св19), від 15.01.2020 року №303/7089/18 (61-13130св19). від 15 жовтня 2020 року справа № 483/812/19 провадження № 61-20774св19).

Доводи апеляційної скарги про те, що договір продажу спірного автомобіля від 12.04.2018 року, укладений відповідачем із ОСОБА_3 , і в якому сторонами зазначена ціна автомобіля 178966,75 грн., не визнаний недійсним, тому суд повинен при поділі виходити з реальної ціни продажу автомобіля, не мають значення для вирішення спору. Така позиція суду також базується на судовій практиці (в тому числі на висновках у вищенаведених постановах Верховного Суду). Той факт, що договір не був оформлений нотаріально, тому необхідності в письмовій згоді чоловіка на відчуження майна не було, не спростовує того, що відповідач розпорядилася спільним майном подружжя одноособово, не на користь сім`ї - і цих обставин відповідачем не спростовано. Твердження представника відповідача про те, що ціну автомобіля визначено до підписання договору уповноваженою особою сервісного центру, яка має право на проведення відповідної операції, і цією особою зазначено, що середньоринкова вартість автомобіля такої марки і часу випуску складає саме суму 178966,75 грн, не ґрунтуються на обставинах справи. Більш того, зі справи вбачається, що спірний автомобіль "Renault Megane", колір оранжевий, 2011 року випуску, має тип купе-В (а.с.12, 27), проте учасники договору купівлі-продажу спірного автомобілю від 12.04.2018 року врахували як базу середньоринкову вартість транспортного засобу в розмірі 178966,75 грн, яка стосується іншого типу автомобіля цієї ж марки - "Renault Megane" седан, з пробігом в 270000 км на підставі довідки Міністерства економічного розвитку і торгівлі України для цілей оподаткування операцій з продажу рухомого майна (а.с.34). Проте експертом в результаті судової автотоварознавчої експертизи вартість автомобіля, який належав сторонам до моменту продажу 12.04.2018 року, з нормативним значенням пробігу на дату оцінки, з терміном експлуатації 7 років 1 місяць визначена в розмірі 291150 грн. (а.с.56).

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що автомобіль під час продажу 12.04.2018 року був належно оцінений спеціалістом-експертом, а не тільки учасниками договору, не мають підтвердження в матеріалах справи, оскільки з висновку експерта, підготовленого для продажу автомобіля від 12.04.2018 року, можливо встановити тільки те, що об`єктом продажу є автомобіль "Renault Megane" оранжевого кольору, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 , тобто ознаки ідентифікації проданого транспортного засобу. Оцінки даний висновок не містить (а.с.28). В п.3.2 договору купівлі-продажу даного автомобіля від 12.04.2018 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ціна транспортного засобу в розмірі 178966,75 грн визначена за домовленістю сторін (а.с.29).

Отже, спірний автомобіль не був належно оцінений під час його продажу, а ціна в договорі зазначена учасниками договору виключно за їх домовленістю, без участі позивача, і не відповідає реальній ринковій вартості автомобіля.

За таких обставин колегія суддів вважає, що висновок суду про визначення вартості автомобіля, з якої судом розраховано компенсації частки позивачу, є цілком правильним, таким, що відповідає обставинам справи.

Аргументи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права у зв`язку із тим, що відповідач позбавлена була права заявити власний зустрічний позов про поділ спільного майна подружжя, тому що не була належно повідомлена про розгляд справи, не є слушними, оскільки в результаті вирішення даного спору ОСОБА_2 не позбавлена права захистити свої інтереси, що стосуються іншого майна, в судовому порядку.

Таким чином, колегія суддів вважає, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскарженого рішення по суті позовних вимог. При вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Разом з тим неможливо не погодитися із тим фактом, що судом допущено порушення норм процесуального права щодо належного повідомлення відповідача про розгляд справи.

Так, зі справи вбачається, що останнє місце реєстрації відповідача ОСОБА_2 - АДРЕСА_1 (а.с.64). 16.12.2019 року справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 була передана до Приморського районного суду міста Маріуполя за територіальною підсудністю. 20.01.2020 року у справі відкрито провадження суддею Приморського районного суду міста Маріуполя. (а.с.75). Справа неодноразово призначалася до розгляду, і розглянута судом по суті 13 травня 2020 року, але відповідач не повідомлена про розгляд справи. З запереченнями представника позивача про те, що відповідач належно була повідомлена про розгляд справи судом колегія суддів не може погодитися, оскільки матеріалами справи це не підтверджено.

Згідно з ч.3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

А у відповідності до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням вимог процесуального закону, тому підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.3 ч.3 статті 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення з аналогічним висновком про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визначення частки в спільній сумісній власності подружжя та стягнення компенсації її вартості за 1/2 частку автомобіля "Renault Megane", визначеної на момент його продажу 12.04.2018 року, що складає 145575 гривень; про відшкодування ОСОБА_2 на користь позивача витрат на судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 травня 2020 року - скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення частки в спільній сумісній власності подружжя та стягнення компенсації її вартості - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , остання відома адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля "Renault Megane", колір оранжевий, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 , на момент його продажу 12.04.2018 року, що становить 145575,00 (сто сорок п`ять тисяч п`ятсот сімдесят п`ять) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування витрат на судовий збір 768,40 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 10 листопада 2020 року.

Судді :

Є.Є. Мальцева

М.Ю. Лопатіна

С.А. Зайцева