Справа № 487/968/20
Провадження № 2/487/1226/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.10.2020 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді Бобрової І.В., за участю секретаря судового засідання Табунщик К.С., розглянувши у відкритому підготовчому засіданні у залі суду м. Миколаєва цивільну справу №487/968/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

13.02.2020 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на свою користь аліменти на його утримання як непрацездатного сина в розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви та на період встановлення інвалідності, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 включно.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 15.02.2008 р. його батьком вказаний ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 отримав хребетно-спинно-мозкову травму, у зв`язку з чим йому було встановлено інвалідність першої групи «А» з 04.12.2017 р. по 01.12.2019 р., 02.12.2019 р. по 01.12.2022 р. Оскільки його мати померла, а він потребує тривалого лікування, реабілітації та стороннього догляду, наразі проживає разом з бабою та дідом, пенсіонерами за віком. Відповідач жодної допомоги не надає. Вважає, що ОСОБА_2 взмозі надавати йому матеріальну допомогу, оскільки офіційно працює та має достатній дохід.

Ухвалою суду від 19.02.2020 р. відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою суду від 14.08.2020 р. відкладено судове засідання для витребування інформації з ГУ ПФ України в Миколаївській області та з Управління соціальних виплат і компенсацій Заводського району Департаменту ПЗСМ ММР.

14.08.2020 р. представником відповідача до суду надано відзив на позов (арк. спр.115-121), в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Позиція мотивована тим, що позивачем не надано доказів обґрунтованості підстав для стягнення аліментів на повнолітнього, потреби позивача в сторонній матеріальній допомозі та можливості відповідача її надавати. Зауважив, що ОСОБА_2 є прийомним батьком ОСОБА_1 . Зазначив, що позивачу доступна легка ручна надомна праця, однак останній не працює, не перебуває на обліку в центрі зайнятості як безробітній, отримує соціальну допомогу.

17.08.2020 р. до канцелярії суду надійшла від позивача відповідь на відзив, в якій ОСОБА_1 зауважує про неспроможність доводів представника відповідача та наполягає на задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник позивача до судового засідання не з`явилась, надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу за своєї відсутності, підтримала позовні вимоги з підстав, зазначених в позові та у відповіді на відзив.

Відповідач та представник відповідача до судового засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Суд, дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

05.12.2003 р. Міським ВРАГС Миколаївського обласного управління юстиції зроблено актовий №1771 про одруження ОСОБА_2 ОСОБА_3 (арк.спр.7).

В судовому засіданні встановлено, що батьками ОСОБА_1 є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (арк. спр.6), яке було видане на підставі свідоцтва про усиновлення від 15.02.2008 р. серії НОМЕР_2 (арк. спр.125) та рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 11.01.2008 р. (арк. спр.126).

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивача ОСОБА_3 (свідоцтво про смерть від 22.12.2008 р. серії НОМЕР_3 - арк. спр.8).

Після смерті матері позивач проживав з відповідачем до квітня 2016 р.

З 21.08.2017 р. по 28.08.2017 р. ОСОБА_1 перебував на лікуванні КУ «МКЛ» №11 (м.Одеса) з діагнозом: хребтово-спинно-мозкову травму, перелам VС6, забій спинного мозку, гематомієлія, Frankel A, порушення тазових функцій органів по типу затримки (арк.спр. 9).

Після виписки з лікарні позивач проживає разом зі своїми дідом та бабою (батьками свого біологічного батька) ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (арк.спр.54).

04.12.2017 р. ОСОБА_1 встановлена інвалідність першої група «А» за загальним захворюванням строком до 01.12.2019 р. (арк. спр.48).

02.12.2019 р. ОСОБА_1 встановлена інвалідність першої група «А» за загальним захворюванням строком до 01.12.2022 р. (арк. спр.49).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» особа з інвалідністю - особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Статтею 7 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» передбачено, що перша група інвалідності поділяється на підгрупи А і Б залежно від міри втрати здоров`я особи з інвалідністю та обсягів потреби в постійному сторонньому догляді, допомозі або диспансерному нагляді.

До підгрупи А першої групи інвалідності належать особи з виключно високою мірою втрати здоров`я, надзвичайною залежністю від постійного стороннього догляду, допомоги або диспансерного нагляду інших осіб і які фактично не здатні до самообслуговування.

Відповідно до довідки МСЕК №3 від 02.12.2019 р. серії 12 ААА №405567 ОСОБА_1 доступна легка ручна надомна праця та він потребує постійного стороннього догляду (арк. спр.49).

Відповідно до довідки поліклініки МЛШМД ММР від 04.02.2020 р. перебуває під наглядом лікаря з 2017 р. з діагнозом: наслідки перенесеної важкої травми шийного відділу хребта з послідуючим оперативним лікуванням (2017 р.) у вигляді спастичного тетрапарезу, порушення ФТО. Потребує тривалого амбулаторного лікування та реабілітації (арк. спр.50).

Згідно з довідкою Управління соціальних виплат і компенсацій Заводського району Департаменту праці та соціального захисту населення ММР від 07.02.2020 №596 ОСОБА_1 призначено державну соціальну допомогу як інваліду І групи з серпня 2019 р. по листопад 2019 р. в розмірі 1564,00 грн. та з грудня 2019 р. по січень 2020 р. в розмірі 1638,00 грн.

Відповідно до листа директора Департаменту праці та соціального захисту населення від 07.10.2020 р. №560/08 ОСОБА_1 перебуває на обліку як отримувач державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію та особам з інвалідністю (особа з інвалідністю І групи) з 29.11.2017 р. по 01.12.2022 р. ОСОБА_5 , ОСОБА_4 на обліку в Управлінні соціальних виплат та компенсацій Заводського району не перебувають.

З листа начальника ГУ ПФ України в Миколаївській області від 30.09.2020 р. №1400-0801-7/55553 вбачається, що позивач перебував на обліку в управлінні ПФУ в Заводському районі м.Миколаєва та отримував пенсію у зв`язку з втратою годувальника з 01.10.2009 р. по 30.04.2016 р. Виплату пенсії припинено 01.05.2016 р. у зв`язку з закінченням строку виплати.

Кошти на утримання повнолітнього позивача відповідач в добровільному порядку не дає.

Відповідно до ч.ч. 8, 9 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст.198 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Як передбачено ст.200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Тлумачення статті 198, 200 СК України свідчить, що при встановленні, чи повнолітні непрацездатні дочка чи син потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання повнолітнім непрацездатним дочкою, сином доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що вони не потребують матеріальної допомоги.

Суд критично відноситься до посилання представника відповідача на відсутність кровного споріднення між позивачем та відповідачем як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку з наступним.

Частиною 1 статті 232 СК України встановлено, що з моменту здійснення усиновлення припиняються особисті та майнові права і обов`язки між батьками та особою, яка усиновлена, а також між нею та іншими її родичами за походженням.

Частини 3-5 статті 232 СК України закріплюють положення про те, що з моменту усиновлення виникають взаємні особисті немайнові та майнові права і обов`язки між особою, яка усиновлена (а в майбутньому - між її дітьми, внуками), та усиновлювачем і його родичами за походженням. Усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов`язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини. Усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов`язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків.

Таким чином, з часу усиновленням ОСОБА_1 ОСОБА_2 набув усіх прав та обов`язків по відношенню до позивача як і біологічний батько.

Крім того суд вважає неспроможними твердження представника відповідача про доступність ОСОБА_1 легкої ручної надомної праці як на підтвердження його працездатності, оскільки група інвалідності, яка встановлена позивачу, пов`язана з виключно високим ступенем втрати здоров`я, який спричиняє до виникнення потреби у постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі інших осіб і фактичну нездатність до самообслуговування, що само по собі, на думку суду, виключає можливість останнього працевлаштуватись.

Згідно зі ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Також ст.182 СК України передбачно, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач одружений (арк. спр.127), має на утриманні малолітню доньку (арк.спр.128), з 02.03.2020 р. по 13.03.2020 р. проходив стаціонарне лікування у Миколаївській ЦРЛ Миколаївської районної ради з діагнозом ІХС-міокардіофіброз змішаного ґенезу з порушенням процесів збудливості, шлуночкова ЕС, гіпертонічна хвороба І ступеня, вперше виявлена (арк. спр.130), має постійне місце роботи (арк. спр. 79-86).

Судом встановлено, що матеріальний стан позивача є незадовільним, останньому встановлено I групу інвалідності до 01.12.2022, хворіє.

Наведене свідчить про потребу позивача в наданні відповідачем йому матеріальної допомоги, а відповідач згідно зі своїм матеріальним становищем, на думку суду, має можливість надавати синові матеріальну допомогу. При цьому, суд виходить з того, що законом не встановлено конкретний розмір частки від доходу на утримання дитини, розмір такої частки визначає суд, виходячи з конкретних обставин справи.

Аліменти повнолітнім непрацездатним дочці, сину, які потребують матеріальної допомоги, у разі визнання їх інвалідами І, ІІ групи присуджуються на строк інвалідності.

Згідно з довідкою МСЕК №3 від 02.12.2019 р. серії 12 ААА №405567 ОСОБА_1 встановлена інвалідність першої група «А» за загальним захворюванням строком до 01.12.2022 р. (арк. спр.49).

Частиною 1 статті 201 СК України встановлено, що до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу.

Відповідно до статті 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

За таких обставин, виходячи з принципу справедливості та розумності, а також обов`язку обох батьків приймати участь в утриманні своєї дитини, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача до сплати на користь позивача матеріальної допомоги щомісяця в розмірі 1/9 частини всіх видів його доходів на час встановлення інвалідності тобто до 01.12.2022 р., починаючи з 13.02.2020 р.

За подання позову до суду про стягнення аліментів позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». Тому згідно із ст.141 ЦПК України з відповідача на користь Державної судової адміністрації України підлягає стягненню судовий збір.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.12,81,141,247,263-265,430 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на його утримання як непрацездатного сина в сумі 1/9 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи із дня пред`явлення позову до суду, а саме з 13.02.2020 року, та на період встановлення інвалідності, тобто 01.12.2022 року включно.

Рішення підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір 840,80 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду або через Заводський районний суд м. Миколаєва протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , АДРЕСА_2 .

Повне рішення складено та підписано суддею 06.11.2020 р.

Головуючий суддя І.В.Боброва