ПОСТАНОВА
Іменем України

22 грудня 2020 року м. Кропивницький

справа № 398/1663/20

провадження № 22-ц/4809/1525/20

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),
судді Мурашко С. І., Письменний О. А.,

за участю секретаря судового засідання Сорокіної Н.В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідач - Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 серпня 2020 року (суддя Авраменко О.В.).
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог, заперечень відповідача та інших доводів сторін

ОСОБА_1 звернувся до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовною заявою про стягнення на його користь з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі ВЧ НОМЕР_1 ) 50 000,00 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної (немайнової шкоди).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16 квітня 2019 року наказом командира ВЧ НОМЕР_1 № 94 з позивачем припинено контракт про проходження військової служби у Національній гвардії України та виключено із списків особового складу частини, а з 17 квітня 2019 року - з усіх видів забезпечення, у зв`язку зі звільненням з військової служби у запас Збройних Сил України за станом здоров`я. При звільнені позивача з військової служби відповідачем не була здійснена виплата всіх сум, що належали до виплати в день звільнення. За захистом порушеного права позивач звернувся з позовом до адміністративного суду. Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2019 року у справі №340/2389/19 позов ОСОБА_1 задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 16 квітня 2019 року; зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 16 квітня 2019 року та зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 квітня 2019 року по день постановлення рішення суду. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2020 року рішення суду першої інстанції від 18 листопада 2019 року змінено, зокрема, в частині дати початку періоду нарахування грошової компенсації з 2014 року на 2015 рік.
Вказує, що внаслідок протиправної бездіяльності відповідача лише через 13 місяців після звільнення отримав всі суми, що відповідач повинен був виплати йому у день звільнення. Зазначене завдало моральної шкоди, розмір якої визначено у сумі 50 000,00 грн., яка має бути відшкодована відповідачем.
Відповідно до відзиву на позовну заяву відповідач заперечив проти задоволення позову з тих підстав, що невиплата позивачу належних при звільненні сум сталася не з вини відповідача, а у зв`язку з відсутністю належного нормативного регулювання та сталої судової практики щодо виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки учасникам бойових дій. Позивачем не зазначено в чому полягає моральна шкода та не обґрунтовано її розмір. Стверджує, що відповідачем на користь позивача сплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, що є своєрідною компенсаційною виплатою (а.с. 39-43).
У відповіді на відзив позивач вказує на безпідставність заперечень ВЧ НОМЕР_1 , викладених у відзиві на позов. Зазначає, що протиправність бездіяльності відповідача та наявність вини останнього встановлена рішеннями судів у справі №340/2389/19. Стверджує, що психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння їй моральної шкоди. Оцінка рівня впливу таких негативних факторів залежить від ряду обставин. Разом з тим, зважаючи на протиправну бездіяльність відповідача, яка встановлена судовими рішеннями, наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди. Акцентує увагу на тому, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за неповний розрахунок при звільненні та не є компенсацією моральної шкоди (а.с. 57-58).
Відповідачем подано до суду заперечення на відповідь на відзив, відповідно до яких зазначає про відсутність умислу ВЧ НОМЕР_1 щодо спричинення позивачу будь-якої шкоди. Наполягає на недоведенні факту заподіяння позивачу моральної шкоди, а також причинно-наслідкового зв`язку між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою (а.с. 63-66).
Короткий зміст рішення суду
Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 серпня 2020 року позов задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн.; в іншій частині позовних вимог відмовлено; здійснено розподіл судових витрат.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що саме протиправна бездіяльність відповідача призвела до порушення трудових прав позивача та чинним законодавством України саме на відповідача покладено обов`язок відшкодувати позивачу моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому цієї шкоди.
Визначаючи розмір моральної шкоди суд врахував характер правопорушення та його тривалість. Керуючись принципами розумності, виваженості і справедливості, суд вважає обґрунтованим розмір моральної шкоди в сумі 5 000,00 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ВЧ НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, відповідно до якої просить рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 серпня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
На переконання скаржника, позивач не просто не довів наявність душевних страждань, а й узагалі про них не зазначив, залишивши це на розсуд суду. У свою чергу суд першої інстанції безпідставно зазначив, що ці душевні страждання виразились у погіршенні психологічного стану позивача, що відобразилось на його здоров`ї . Таким чином, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права.
Вказує також на те, що виходячи з результатів розгляду, розподіл судових витрат у справі судом першої інстанції здійснено неправильно.
Рух справи у суді апеляційної інстанції
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
16 жовтня 2020 року закінчено підготовчі дії, справу призначено до розгляду в апеляційному суді на 24 листопада 2020 року.
У зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці в період з 23 листопада 2020 року по 26 листопада 2020 року, судове засідання, призначене на 24 листопада 2020 року, не відбулось. Апеляційний розгляд справи призначено на 22 грудня 2020 року.
Згідно з ухвалою від 22 грудня 2020 року продовжено строк розгляду справи за апеляційною скаргою.
У відповідності до вимог процесуального закону учасники справи повідомлялись про дату, час та місце апеляційного розгляду справи (а.с. 90-94, 97-101).
У прохальній частині апеляційної скарги скаржник просив здійснювати апеляційний розгляд справи без участі представника ВЧ НОМЕР_1 (а.с. 81).
Про апеляційний розгляд справи без його участі та без участі позивача заявлено клопотання також представником ОСОБА_1 (а.с. 102-103).
Позивач своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши оскаржуване рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, за наступного.

Обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 є учасником бойових дій та до 16 квітня 2019 року перебував на службі у складі Збройних Сил України, що підтверджується посвідченням учасника бойових дій та трудовою книжкою позивача (а.с. 6-7).
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 16 квітня 2019 року №94 з позивачем припинено контракт про проходження військової служби у Національній гвардії України та виключено зі списків особового складу частини, а з 17 квітня 2019 року - з усіх видів забезпечення, у зв`язку зі звільненням з військової служби у запас Збройних Сил України на підставі п.п. «б» п. 2 ч. 5 (за станом здоров`я) ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с. 8).
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2019 року у справі № 340/2389/19 за позовом ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, позовні вимоги задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 16 квітня 2019 року; зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 16 квітня 2019 року та зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 квітня 2019 року по день постановлення рішення суду (а.с. 11-13).
Відповідно до постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2020 року рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2019 року у справі № 340/2389/19 змінено шляхом виключення з його мотивувальної частини посилання на Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністра оборони України № 260 від 07 червня 2018 року, та зміни дати початку періоду нарахування грошової компенсації з 2014 року на 2015 рік; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с. 14-18).
Як стверджує позивач, та не заперечується відповідачем, 19 травня 2020 року зазначені судові рішення виконані ВЧ НОМЕР_1 в повному обсязі шляхом сплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Позивач просить захистити порушене право шляхом стягнення моральної шкоди, завданої тривалою протиправною бездіяльністю відповідача щодо виплати належних позивачу при звільненні сум.
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
Право фізичних та юридичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено у ст.ст. 32, 56, 62, 152 Конституції України.
Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються у ЦК України. Подальше регулювання інституту моральної шкоди визначено в окремих законах. Так, право на відшкодування моральної шкоди закріплено, зокрема, в Законах України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, «Про захист прав споживачів».
Аналіз чинного законодавства дає підстави для висновку, що інститут моральної шкоди має міжгалузевий характер, а тому особливості його застосування можуть встановлюватися галузевим законодавством.
Оскільки, як правильно зазначив суд першої інстанції, питання відповідальності за порушення трудових прав військовослужбовців та відшкодування моральної шкоди військовослужбовцю у разі порушення його трудових прав не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулюють порядок проходження військової служби, до спірних відносин слід застосовувати положення ЦК України та КзпП України.
За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірною бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).
За правилами ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У рішенні Конституційного суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст. 117, 237-1 цього кодексу зазначено, зокрема, наступне. У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено у ст. 237-1 Кодексу, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя; порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (невиплати належних йому грошових сум), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності (п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).
Відповідно до п.п. 3, 9 зазначеної постанови Пленуму суду касаційної інстанції, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати зокрема: в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Суд визначає розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають три складові частини, за наявності яких і настає відповідальність, а саме: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Як було встановлено у рішенні Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2019 року у справі № 340/2389/19, яке у цій частині залишене без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2020 року, саме протиправна бездіяльність відповідача призвела до порушення трудових прав позивача, що полягає у невиплаті в день звільнення грошової компенсації за невикористану позивачем у 2015-2019 рр. додаткову відпустку як учасника бойових дій.
На підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України та керуючись зазначеними вище вимогами законодавства, суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про те, що саме протиправна бездіяльність відповідача призвела до порушення трудових прав позивача, а тому саме на ВЧ НОМЕР_1 покладено обов`язок її відшкодування.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд враховує практику Європейського суду з прав людини, яким визнана презумпція моральної шкоди, тобто відповідно до позиції ЄСПЛ, в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду).
Рішенням від 27 липня 2004 року у справі «Ромашов проти України» Європейський суд з прав людини присудив заявнику відшкодування моральної шкоди, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. Суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, який не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення.
Судом першої інстанції правильно враховано, що звільняючись з військової служби, позивач розраховував на отримання належних йому виплат та компенсацій, які не були виплачені з вини відповідача. При визначенні розміру моральної шкоди також обґрунтовано прийнято до уваги характер правопорушення, його тривалість, зокрема те, що позивач, належні йому при звільненні суми, отримав лише через 13 місяців з моменту звільнення. До того ж, до виплат належних позивачу коштів призвела не добровільна добросовісна поведінка відповідача, а зобов`язання на підставі судових рішень.
З огляду на викладене, слід констатувати, що порушення відповідачем прав позивача вимагало від останнього додаткових зусиль для організації свого життя, у тому числі, - звернення за правовою допомогою, а потім до суду за захистом порушеного права.
Колегія суддів зауважує, що з урахуванням правової природи інституту відшкодування моральної шкоди, об`єктивними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.
Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, врахував конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, обґрунтовано визначив розмір відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача в сумі 5000,00 грн.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не доведено, а судом безпідставно зазначено про обставини наявності душевних страждань позивача через дії відповідача, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини щодо доказування наявності моральної шкоди, порушення прав особи вже само по собі тягне моральні страждання і виникнення моральної шкоди, тому не потрібно доводити факт страждань, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (рішення у справах «Анатолій Войтенко проти України», заява №18966/02, «Світлана Науменко проти України», заява № 41984/9).
Колегією суддів також враховано, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
Решта доводів апеляційної скарги не спростовують обґрунтовані висновки суду першої інстанції в частині вирішення спору по суті.
Отже, враховуючи, що відповідачем при звільненні позивача не дотримані всі надані законодавством гарантії, що призвело до порушення конституційних прав останнього, ОСОБА_1 заподіяна моральна шкода, яка пов`язана із моральними стражданнями, оскільки, позивач відчував певні негативні емоції та дискомфорт, прикладав додаткові зусилля для організації свого життя, змушений був захищати свої права в суді.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов підставного висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн., який є адекватним нанесеній моральній шкоді.
Доводи апеляційної скарги рішення суду першої інстанції у зазначеній частині не спростовують.
Разом з тим, колегія суддів вважає слушними доводи скаржника у частині здійсненого судом першої інстанції розподілу судового збору.
Так, у оскаржуваному рішенні суд, частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та зазначаючи, що останній звільнений від сплати судового збору відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір», стягнув з відповідача на користь держави суму судового збору, яка підлягала сплаті при поданні позовної заяви у справі у розмірі 840,80 грн.
Такий висновок суду не у повній мірі відповідає вимогам ст. 141 ЦПК України.
Відповідно до ч.ч. 1, 6 зазначеної процесуальної норми судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Виходячи з викладеного, з ВЧ НОМЕР_1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме в сумі 84,08 грн.
Зазначеного судом першої інстанції враховано не було.
Таким чином, вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню в частині вирішення питання розподілу судових витрат у справі. У решті доводи та вимоги апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження фактичними обставинами справи та вимогами чинного законодавства, а тому задоволенню не підлягають.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Процесуальний недолік, допущений судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні в частині розподілу судового збору за результатами розгляду справи, не можливо усунути інакше, як шляхом відповідної зміни резолютивної частини рішення.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України задовольнити частково.
Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 серпня 2020 року змінити в частині розподілу судових витрат, виклавши п`ятий абзац його резолютивної частини у наступній редакції: «Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (адреса місцезнаходження: АДРЕСА_1 , код за ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь держави судовий збір у сумі 84,08 грн.».
У решті рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 серпня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складено 28 грудня 2020 року.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді С. І. Мурашко

О. А. Письменний