22-ц/804/2955/20
222/288/17

Єдиний унікальний номер 222/288/17
Номер провадження 22-ц/804/2955/20
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 грудня 2020 року м. Маріуполь
Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Мальцевої Є.Є., суддів Баркова В.М., Биліни Т.І.,
позивач - Акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк»,
відповідач ОСОБА_1 ,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника відповідача адвоката Коваленко Ксенії Олександрівни на рішення Володарського районного суду Донецької області від 13 липня 2020 року, ухвалене у складі судді Вайновської О.Є., у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
В С Т А Н О В И В:
Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 13 липня 2020 року позов Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 задоволений частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за договором № б/н від 10.09.2008 року, яка утворилася станом на 27.02.2017 року в сумі 17470 гривень 13 копійок, судовий збір в сумі 389 гривень 60 копійок, а разом 17859 гривень 73 копійки.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, представник відповідача подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про повну відмову в позові, при цьому застосувати наслідки спливу строку позовної давності. Вказує в обґрунтування скарги, що позивачем не доведено належно письмовими доказами факт укладення договору, умови договору, факт отримання кредитних коштів в сумі 21600 грн. Одночасно зазначив, що з 2008 року по 24.03.2014 року погасив кредитний ліміт в розмірі 22000 грн.

Крім того, на час розгляду спору в суді сплинув строк позовної давності для позивача, що суд не врахував при винесенні оскарженого рішення.

Відповідно до ч.13 ст.7, ч.ч. 1,3 ст.368, ч.1 ст.369 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 10.09.2008 року ОСОБА_1 уклав кредитний договір з банком, за умовами якого отримав кредит у розмірі 21600,00 грн, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.

У заяві зазначено, що відповідач згодний з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами надання послуг (виконання робіт) і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Також, у довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів льотного періоду», підписаній відповідачем ОСОБА_1 23.10.2008 року, сторони погодили, що базова процентна ставка по кредиту становить 2,5% на місяць на залишок заборгованості, комісія 1%. У випадку порушення позичальником строків платежів за будь-яких грошових зобов`язань, передбачених цим договором, більш ніж на 120 днів, у зв`язку з чим банк змушений буде звернутися до суду, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України (в редакції чинній на момент укладення кредитного договору), правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ч.1 ст.633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст.634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року №342/180/17 (провадження № 14-131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеному у від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14,) та зроблено висновок, що «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розроблюються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст.633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений».

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст.509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.

За змістом п.1 ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 625 цього Кодексу регламентовано, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. При цьому у ст. 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.612 ЦК України).

Відповідальність за порушення боржником зобов`язання визначена ст.549 ЦК України, яка визначає, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, позивач просив, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути зокрема, заборгованість за відсотками за користування кредитом, заборгованість за комісією, пенею та штрафами (фіксована частина та процентна складова).

За наданим розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за договором №б/н від 10.09.2008 року станом на 27.02.2017 року становить 71753,03 грн та складається: з заборгованості за кредитом в розмірі 7274,68 грн, заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 57773,44 грн, заборгованість за комісією в розмірі 3050,00 грн, заборгованості по штрафам в розмірі 3654,91 грн, і яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь.

Умови і правила надання банківських послуг, які містяться в матеріалах справи, не містять підпису позичальника, а тому з огляду на мінливий характер, їх не можна вважати складовою кредитного договору, якщо ці умови прямо не передбачені в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім. Лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Проте, як зазначалося, з наданої суду довідки про умови кредитування з використанням картки «Універсальна, 55 днів льотного періоду» від 23.10.2008 року, вбачається, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами на рівні базової процентної ставки 2,5% на місяць (30,00% на рік) на залишок заборгованості, щомісячної комісії в розмірі 1%, пені за несвоєчасне погашення заборгованості, що розраховується виходячи з базової процентної ставки за договором поділеної на 30 за кожен день прострочення кредиту плюс 1% від заборгованості, але не менш ніж 10,00 грн, та штрафів у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову.

Тому колегія суддів погоджується із висновками суду про наявність підстав для стягнення суми боргу за тілом кредиту. Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не отримував кредит в розмірі 21600 грн, спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що позичальнику був наданий кредитний ліміт саме в такому розмірі, і це підтверджується як розрахунком заборгованості по кредиту, так і розшифровкою руху коштів по кредитному рахунку, з якого вбачається як факт встановлення позичальнику кредитного ліміту в такому розмірі, так і фак користування кредитними коштами на таких умовах.

Вирішуючи питання про стягнення відсотків, суд виходив з встановленої позичальнику кредитної ставки.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем відсотки нараховувались як у передбаченому договором розмірі 2,5% щомісячно (30,00% річних), так і у підвищеному розмірі 2,9% щомісячно (34,80% річних) та 3,6% щомісячно (43,20% річних).

Враховуючи, що на момент збільшення відсоткової ставки відповідно до імперативних правил ст.1056-1 ЦК України банк був обмежений у праві приймати рішення про збільшення відсоткової ставки в односторонньому порядку, доказів дотримання вимог законодавства щодо порядку та процедури збільшення відсоткової ставки не надав, суд вважав, що вимоги про стягнення заборгованості по процентам в межах заявлених вимог за період з 01.09.2014 року по 27.02.2017 року підлягають частковому задоволенню, виходячи з відсоткової ставки 2,5% щомісячно, у розмірі 5516,63 грн (7274,68 грн тіло кредиту х 30% / 360 х 910 днів), а також сума заборгованості по відсоткам до підвищення ставки. Таким чином, суд прийшов до висновку, що відсотки підлягають стягненню з відповідача з урахуванням встановленої договором первинної ставки 2,5% на час виникнення заборгованості 27.02.2017 року.

Позивач такий висновок суду щодо застосування первинної відсоткової ставки не оскаржував.

Згідно з інформацією ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с.187) відповідачу на підставі кредитного договору б/н від 10 вересня 2008 року були надані платіжні картки, остання - № НОМЕР_1 з строком дії по липень 2016 року.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 27 лютого 2017 року має заборгованість в сумі 71753,03 грн., з яких 7247,68 грн. заборгованість за кредитом; 57773,4 грн заборгованість за простроченими відсотками; 3050 грн. нарахована пеня та комісія, 250 грн штраф (фіксована частина), 3404,91 грн штраф (процентна складова).

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кредитні кошти в добровільному порядку АТ КБ "ПриватБанк" не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Суд першої інстанції вважав вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту обґрунтованими, задовольнив їх, також стягнув заборгованість за відсотками станом на 27.02.2017 року.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про необхідність застосування наслідків спливу строку позовної давності, колегія суддів встановила, що строк дії картки закінчився 31 липня 2016 року, а з позовом банк звернувся 22 березня 2017 року, тому висновки суду першої інстанції в частині можливості стягнення з відповідача заборгованості за кредитом в розмірі 3997,74 грн відповідають обставинам справи. Крім того, заява про застосування строку позовної давності надана відповідачем після розгляду справи по суті в першій інстанції, тому не може бути прийнята до уваги колегією суддів.

Але висновки суду про стягнення заборгованості по відсоткам в розмірі, що нарахований після закінчення дії кредитної карти, тобто поза межами дії договору, не ґрунтуються на вимогах закону.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладених в п. 91 постанови від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути проценти по останній день липня 2016 року (строк дії карти), виходячи з кредитної ставки 2,5% на місяць.

Отже, за розрахунком колегії суддів, розмір заборгованості відповідача по процентам за вказаний період складає _5629,89 грн, виходячи з суми відсотків за 22 місяці з початку дії кредитного договору до 01.09.2014 року - 4001,074 грн, розміру заборгованості за тілом кредиту на 31.07.2016 року в сумі 7274,68 грн, базової кредитної ставки, і з урахуванням суми заборгованості по відсоткам станом на 01.09.2014 року (дату зміни кредитної ставки без погодження із позичальником) в розмірі 1628,82 грн. (згідно з розрахунком заборгованості, виконаним позивачем а.с 7) ).

Вказана сума процентів за користування кредитом підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Звертаючись до суду, позивач просив стягнути з відповідача суму заборгованості за комісією, штрафи. Судом стягнута з позичальника суми комісії, в стягненні штрафів відмовлено у зв`язку із незаконністю таких вимог, які суперечать нормам Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Висновки суду про відмову у стягненні штрафів ніким не оскаржуються. Разом з тим, з позовної заяви вбачається, що позивач просив стягнути суму комісії та пені в розмірі 3050 грн за користування кредитом, ніяким чином її не обґрунтувавши. Так, в розрахунку заборгованості, наданого банком суду, сума комісії об`єднана із пенею, при цьому заборгованість по комісії визначена в сумі, яка в розрахунку відповідає результату нарахування комісії та пені з накопичувальним підсумком. Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Як встановлено з паспортних даних, відповідач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: Донецька область, Нікольський район, смт. Нікольське, що входить до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Сума комісії без пені банком не визначена і не доведена, отже, такі вимоги банку задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги відповідача на незаконність судового рішення у зв`язку із тим, що він фактично погасив заборгованість за даним кредитом нічим не підтверджені, суперечать матеріалам справи, зводяться до незгоди із рішенням суду, тому не впливають на висновки колегії суддів, оскільки згідно з ч.1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином, перевіривши справу, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги - про необхідність зміни рішення суду першої інстанції в частині суми заборгованості за відсотками, судових витрат. Враховуючи вищенаведене, з ОСОБА_1 на користь банку можливо стягнути заборгованість в розмірі 12904,57 грн за кредитом б/н від 10 вересня 2008 року станом на 27 лютого 2017 року, яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 7274,68 грн, заборгованості за процентами в розмірі 5629,89 грн. А в частині задоволення вимог позивача до позичальника про стягнення сум комісії та пені необхідно відмовити. Висновки суду про відмову у стягненні сум штрафів ніким з сторін не оскаржуються.

Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання до суду першої інстанції позовної заяви, позивач сплатив судовий збір в розмірі 1600 грн (а.с.22). За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 2400 грн (а.с. 158,178).

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог (заявлено вимоги на 71753,03 грн., задоволено в розмірі 12904,57 грн., що складає 18 % від суми заявлених вимог), то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню частина сплаченого судового збору у розмірі 288 грн. (сплачено 1600 грн х 18%) - за розгляд справи судом першої інстанції. А з позивача, в свою чергу, на користь відповідача підлягає відшкодуванню сума 432 грн за подачу апеляційної скарги (сплачено 2400 грн х 18%).

Керуючись ст.374, 367, 376, 381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Коваленко Ксенії Олександрівни - задовольнити частково.

Рішення Володарського районного суду Донецької області від 13 липня 2020 року змінити в частині суми відсотків і загальної заборгованості, судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» (місце знаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ) заборгованість за кредитом б/н від 10 вересня 2008 року станом на 27 лютого 2017 року, яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 7274 (сім тисяч двісті сімдесят чотири) грн 68 коп., заборгованості за процентами в розмірі 5629 (п`ять тисяч шістсот двадцять дев`ять) грн 89 коп. - а всього 12904 (дванадцять тисяч дев`ятсот чотири) грн 57 коп..

Рішення Володарського районного суду Донецької області від 13 липня 2020 року скасувати в частині задоволення вимог Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення суми пені та комісії і в цих вимогах відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» (місце знаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ) у відшкодування витрат на судовий збір 288 (двісті вісімдесят вісім) грн..

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 у відшкодування витрат на судовий збір 432 (чотириста тридцять дві) грн..

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Судді Є.Є.Мальцева

В.М. Барков

Т.І. Биліна