Справа № 583/2382/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2020 року м. Охтирка

Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого - судді Ільченко В.М.

за участю секретаря Верби Н.О.

позивача ОСОБА_1

його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 1 в спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовомОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) про повернення коштів,

УСТАНОВИВ:

13.07.2020 відкрито провадження в даній справі. Позивач, з урахуванням уточнень (а.с. 40-41), свої вимоги мотивує тим, що на початку серпня 2018 року йому була потрібна тротуарна плитка площею 250 кв.м. За рекламним оголошенням, розміщеним поблизу залізничного переїзду по вул. Київська в м. Охтирка, Сумської області, позивач звернувся до приватного підприємця ОСОБА_3 , який займався виготовленням та реалізацією тротуарної плитки. ОСОБА_1 поїхав за адресою: АДРЕСА_3 , зазначеною в оголошенні, де зустрів ОСОБА_3 та його дружину ОСОБА_4 . Під час розмови відповідач запевнив позивача про те, що в разі сплати останнім 50000 грн, необхідних для придбання матеріалів, ОСОБА_3 протягом місяця зобов`язується виготовити для ОСОБА_1 тротуарну плитку належної якості в необхідному йому обсязі. Позивач погодився на запропоновані ОСОБА_3 умови та сплатив йому 50000 грн. з розрахунку, що 1 кв.м тротуарної плитки буде коштувати 200 грн. В середині листопада 2018 року ОСОБА_3 , після неодноразових нагадувань позивача, виготовив для нього тротуарну плитку, яку привіз автомобілем марки «ДАФ» ОСОБА_5 . Під час перерахунку привезеної плитки ОСОБА_1 в присутності водія ОСОБА_5 встановив, що йому було доставлено лише 205 кв. м., тобто нестача плитки склала 45 кв.м. на суму 9000 грн. З претензіями щодо виявленої нестачі позивач одразу звернувся до ОСОБА_3 , на що той запевнив про повний обсяг поставки. Однак, після численних звернень та візитів ОСОБА_1 та його дружини ОСОБА_6 відповідач 30.11.2018 написав позивачу розписку, про те, що він винен йому 45 кв.м. тротуарної плитки, яку позивачу віддала його дружина ОСОБА_4 . Так як взимку тротуарну плитку покласти було неможливо, в травні 2019 року позивач запросив працівників, які проводять роботи по укладанню плитки, які після зняття поліетиленової плівки з неї, виявили, що по краям та всередині на піддонах плитка мала тріщини, надколи, деяка взагалі була побита, загальна площа бракованої плитки склала 36 кв.м. на суму 7200 грн. ОСОБА_1 зателефонував відповідачу та запропонував приїхати, щоб впевнитись в тому, яка саме кількість тротуарної плитки бракована для її подальшої заміни, на що останній відмовився, а в подальшому взагалі відмовився спілкуватися з позивачем.

Так як відповідач не бажає врегульовувати спір в добровільному порядку, позивач просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь 9000 грн. за 45 кв. м. не виготовленої тротуарної плитки та 7200 грн за 36 кв.м. тротуарної плитки з браком.

04.08.2020 представник позивача ОСОБА_3 адвокат Собина П.М. подав до суду відзив на позовну заяву (а.с. 22-23), в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю. Зазначив, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження сплати ним фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 50000 грн. У відповідача взагалі відсутні будь-які боргові зобов`язання, пов`язані зі здійсненням ним підприємницької діяльності. Крім того, 28.12.2015 ОСОБА_3 був зареєстрований як фізична особа-підприємець, а 30.12.2016 він припинив підприємницьку діяльність, про що було внесено запис до реєстру. Позивач міг придбати у відповідача тротуарну плитку, але в який саме період часу вказати неможливо. Під час доставки ОСОБА_3 тротуарної плитки, покупець перевіряв якість плитки шляхом її огляду та відразу міг вказати на недоліки для подальшої заміни на плитку належної якості. Представник позивача звертає увагу суду на те, що ОСОБА_1 зберігав тротуарну плитку протягом зими в тому вигляді, в якому вона була йому доставлена, тобто складеною на піддонах без вказівки на те чи були виконанні ним захисні роботи для збереження тротуарної плитки. Так, в зимовий період плитку необхідно захистити поліетиленовою плівкою від попадання снігу та води, з метою уникнення замерзання і танення льоду.

В судовому засіданні позивач та його представник вимоги за позовом підтримали з наведених у ньому підстав, просили їх задовольнити.

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку.

Судом встановлені наступні обставини.

Так, ОСОБА_3 буз зареєстрований як фізична особа-підприємець 28.12.2015 за основним видом діяльності «виробництво інших виробів із бетону, гіпсу та цементу». 30.12.2016 було внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 .

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , яка є дружиною позивача, суду пояснила, що влітку вона разом з чоловіком ОСОБА_1 їздили по м. Охтирка Сумської області, для того, щоб знайти особу, яка займається виготовленням тротуарної плитки та на залізничному переїзді по вул. Київська побачили рекламне оголошення про надання необхідних їм послуг. ОСОБА_6 та ОСОБА_1 приїхали за вказаною в об`яві адресою, до них вийшли жінка та чоловік на ім`я ОСОБА_7 , який пообіцяв швидко виготовити необхідну кількість тротуарної плитки та надати послуги по її укладанню, однак оплату поросив здійснити наперед. Разом з чоловіком вони віддали 50000 грн, розписку він надавати відмовився. Тротуарну плитку їм привезли тільки пізно восени, недостача складала 45 кв.м. Навесні прийшли майстри, щоб покласти вказану плитку та при її розпаковці виявили, що вона була бракованою та неякісною. Разом з чоловіком вони їздили додому до ОСОБА_3 щодо поставки ним бракованої плитки, однак це не дало жодного результату. Потім дружина ОСОБА_3 написала розписку про те, що її чоловік винен 45 кв.м. тротуарної плитки.

Свідок ОСОБА_5 , суду пояснив, що декілька років тому восени до нього звернувся ОСОБА_3 та попросив перевезти тротуарну плитку до ОСОБА_1 , на що свідок погодився. Про попередні домовленості між позивачем і відповідачем йому нічого відомо не було. Перевезення вказаної плитки здійснювалося за декілька рейсів. ОСОБА_1 з дружиною перераховували поставлену плитку, у них виникла суперечка щодо обсягу плитки. ОСОБА_1 одразу не розрахувався за доставку, а свідок не знав, який саме обсяг плитки мав бути поставлений, так як будь-яких документів не було. ОСОБА_1 сказав, що розрахується після того, як узгодить всі питання із ОСОБА_3 . Через кілька тижнів позивач зателефонував до ОСОБА_5 та розрахувався за виконану роботу.

Свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 суду пояснили, що в травні 2019 року ОСОБА_1 покликав їх, щоб покласти тротуарну плитку у нього на подвір`ї. При відкритті піддонів з плиткою було виявлено, що вона низької якості, багато бракованої. Загалом з усіх піддонів вони вибрали декілька квадратних метрів нормальної плитки, скільки саме було бракованої вони не рахували. Погодні умови не повинні були плинути на якість тротуарної плитки.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивiльнi права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно вимог ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу ( ст. 208 ЦК України).

Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків ( ст. 218 ЦК України).

З аналізу зазначених положень закону вбачається, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів).

Згідно вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За твердженням позивача, між сторонами мав місце договір купівлі-продажу тротуарної плитки.

За приписами ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно вимог ч. 1 ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Позивач стверджує, що ним було сплачено відповідачу за тротуарну плитку, яку мав передати відповідач 50000 грн.

Однак належних та допустимих доказів в підтвердження цієї обставини позивач не надав.

Відповідач зазначені обставини заперечує, а так як сторонами не була дотримана вимога щодо письмової форми правочину, судом не можуть бути прийняті до уваги покази свідка ОСОБА_6 .

Також не надані докази в підтвердження умов договору, по яким сторони мали дійти згоди, а саме ціни, обсягу та якості товару.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача 9000 грн за плитку, яку він не виготовив на виконання своїх зобов`язань, позивач посилається на розписку, складену ОСОБА_3 .

Так, в матеріалах справи міститься оригінал розписки від 30.11.2018, в якій зазначено (російською мовою дослівно) «я должен 45 кв.м. плитки», вказано два прізвища ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та є підпис однієї особи. (а.с. 44)

Свідок ОСОБА_6 пояснила, що вказану розписку у її присутності написала дружина ОСОБА_3 ОСОБА_4 після неодноразових візитів позивача до них.

Суд зазначає, що досліджуючи боргові розписки необхідно виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа і залежно від установлених результатів можливо робити відповідні правові висновки.

Таким чином вказану розписку не можна вважати борговою на підтвердження того, що ОСОБА_3 не виконано свої зобов`язання, наявність яких останній заперечує. Також зазначена розписка не підтверджує факт виникнення між позивачем і відповідачем у зазначену дату договірних відносини щодо продажу тротуарної плитки.

На підтвердження позовних вимог про стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 7200 за поставку 36 кв. м. бракованої тротуарної плитки ОСОБА_1 надав суду чотири фотознімки із зображенням плитки з явними дефектами, а саме битої та надщербленої, зразки якої позивач надав суду для огляду в судовому засіданні.

Однак з наданих фотознімків суд позбавлений можливості встановити де саме, коли були вони зроблені, а також з`ясувати походження зображеної тротуарної плитки та достеменно встановити факт її виготовлення саме ОСОБА_10 . Крім того, позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що площа бракованої плитки становила саме 36 кв.м., як зазначено ним в позовній заяві.

Таким чином, позивачем не надано доказів, які є достатніми та допустимими на підтвердження факту виникнення між сторонами правовідносин, а також обов`язку відповідача повернути грошові кошти за неналежне їх виконання.

Згідно вимог до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В ч. 1 ст. 89 ЦПК України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

З огляду на викладене, дослідивши докази і надавши їм належну правову оцінку, врахувавши всі обставини справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76-89, 141, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) про повернення коштів.

Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду через Охтирський міськрайонний суд Сумської області протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 31 грудня 2020 року.

Суддя Охтирського міськрайонного суду

Сумської області В.М. Ільченко