Справа № 185/2057/19
Провадження № 2/185/677/20
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

05 лютого 2020 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Шаповалової І.С., з участю секретаря судового засідання Красуцького Б.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного виконавця Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області, третя особа ОСОБА_2 , про визнання дій державного виконавця неправомірними, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду позовом до державного виконавця Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області, третя особа ОСОБА_2 , про визнання дій державного виконавця неправомірними, в обґрунтування якого зазначив наступне.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 серпня 2014 року (справа №185/4446/14-ц) з позивача на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , 2008 року народження в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу) позивача. Рішення суду набрало законної сили та було звернуто до виконання. В провадженні Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області перебуває виконавче провадження з примусового виконання рішення суду. В межах виконавчого провадження державним виконавцем 11.12.2018 року складено постанову про обмеження позивача у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів, яка, згідно довідки державного виконавця складає 59 306,50 грн. Позивач вважає, що відповідачем неправомірно нараховано таку суму заборгованості по аліментам, оскільки позивач регулярно сплачує аліменти шляхом здійснення банківських переказів. Просив суд визнати дії державного виконавця неправомірними.

При розгляді справи представник позивача адвокат Мелешко І.В. підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Відповідач - державний виконавець Самойленко Л.П. проти задоволення позовних вимог не заперечувала.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, будь-яких заяв суду щодо висловлення її процесуальної позиції не надала.

Суд, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, встановив обґрунтованість позову за таких підстав.

Судом встановлено, що відповідно до рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 серпня 2014 року (справа Справа № 185/4446/14ц, провадження № 2/185/2099/14) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини, з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Павлоград Дніпропетровської області стягуються щомісяця аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), які не можуть бути меншими ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_2 , починаючи з 06.05.2014 року і до повноліття дитини. На виконання рішення суду видано виконавчий лист, який перебуває на виконанні в провадженні Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області (після реорганізації Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Дніпро).

30 листопада 2018 року державним виконавцем Самойленко Л.П. було складено довідку про заборгованість по аліментам ОСОБА_1 на суму 59 306, 50 грн. та постановою від 11.12.2018 року позивача обмежено у праві виїзду за кордон.

Матеріалами справи встановлено та підтверджено відповідями з банківських установ, що в період 2017-2018 року ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 перераховувались аліментні платежі на загальну суму 57 931, 79 грн. Таким чином, розмір заборгованості по аліментам, зазначений в довідці від 30.11.2018 року не відповідає дійсності.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За приписами ч. 1 ст. 5 Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно зі ч. 1 ст. 5 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів"приватний виконавець під час здійснення професійної діяльності є незалежними, керується принципом верховенства права та діє виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст. 36 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" рішення, дії чи бездіяльність приватного виконавця можуть бути оскаржені у порядку, встановленому законом. Вказані положення також кореспондуються із ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Права та обов`язки виконавця визначені в статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», за приписами якої виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; здійснювати, зокрема заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. В тому числі, виконавець зобов`язаний накладати арешт на кошти та інші цінності боржника.

Підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень (п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону).

Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено заходи примусового виконання рішень.

Частиною 5 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що боржник зобов`язаний: 1) утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; 2) допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; 3) за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом пяти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; 4) повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; 5) своєчасно з`являтися на вимогу виконавця; 6) надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Згідно п.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань,покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб),що підлягає примусовому виконанню в порядку,встановленому законом,- до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Таким чином, відповідно до зазначених вище положень закону, тимчасове обмежено боржника у праві виїзду за межі України є одним і заходів примусового виконання судового рішення та може бути застосоване судом в разі ухилення останнього від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням.

Поняття «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, зокрема обов`язків, передбачених ч.5 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження», коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

При цьому відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Закон України від 21.01.1994 року «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України»(з подальшими змінами) регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері. Зазначеним Законом не передбачено за ухвалою суду тимчасове обмеження виїзду за кордон боржника до виконання рішення суду.

Так, відповідно до п.2 ч.1 ст.6 цього Закону, громадянинові України у випадку, якщо діють неврегульовані договірні зобов`язання, то до виконання зобов`язань або розв`язання спору може бути відмовлено у видачі паспорта для виїзду за кордон. Згідно з ч.ч. 2,4 ст.6Закону «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», громадянинові України, який має паспорт, у випадках, передбачених п.п.1-9 ч.1 цієї статті, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон або у вказаних випадках паспорт може бути тимчасово затримано чи вилучено.

Таким чином, за наявності підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, до громадянина в залежності від наявності чи відсутності паспорта для виїзду за кордон застосовується: відмова у видачі паспорта; відмова у виїзді за кордон; тимчасове затримання чи вилучення паспорта для виїзду за кордон.

Статтею 6 цього Закону передбачено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, а громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон. Зазначеною статтею не передбачено здійснення таких дій як встановлення тимчасового обмеження судом права виїзду громадянина за межі України.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

За таких підстав, позов ОСОБА_1 є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

На підставі викладеного вище, керуючись статтями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини, 19, 33 Конституції України, Законом України «Про державну виконавчу службу», Законом України «Про виконавче провадження», статтями 258-261, 353, 354, 447-453, пп.15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України,

Керуючись ст.259 ЦПК України суд, -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до державного виконавця Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області, третя особа ОСОБА_2 , про визнання дій державного виконавця неправомірними - задовольнити.

Визнати дії державного виконавця Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області (після реорганізації Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Дніпро) Самойленко Лариси Павлівни по складанню довідки-розрахунку від 30.11.2018 року по заборгованості ОСОБА_1 по аліментам на користь ОСОБА_2 станом на 30.11.2018 року у розмірі 59306,50 гривень неправомірними та скасувати її.

Постанову державного виконавця Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області (після реорганізації Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Дніпро) Самойленко Лариси Павлівни про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , у праві виїзду за межі України -скасувати.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року) : до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України : апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.С.Шаповалова