КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 грудня 2020 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 758/189/18

провадження номер: 22-ц/824/9570/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Кашперської Т.Ц., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Березанського міського суду Київської області від 05 березня 2020 року у складі судді Лялика Р.М., у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Березанського міського суду Київської області від 05 березня 2020 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення Березанського міського суду Київської області від 25 квітня 2018 року - відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, представникОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та передати справу для повторного розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не дав належної оцінки тій обставині, що ОСОБА_1 є юридично необізнаною, а тому вона отримавши 30 листопада 2019 року копію ухвали Березанського міського суду Київської області від 18 листопада 2019 року про залишення без руху її першої заяви від 05 листопада 2019 року про перегляд заочного рішення цього ж суду від 25 квітня 2018 року, не змогла в повній мірі зрозуміти зміст цієї ухвали суду та які саме дії їй слід вчинити. Вказує, що ОСОБА_1 лише отримавши копію ухвали Березанського міського суду Київської області від 16 грудня 2019 року про повернення їй заяви про перегляд заочного рішення звернулась за фаховою правничою допомогою. В подальшому фахівцями була складена повторна заява про перегляд заочного рішення суду, яка 26 лютого 2020 року направлена поштою разом із клопотанням про поновлення строку на подання даної заяви про перегляд заочного рішення до суду першої інстанції. Вважає, що висновки суду першої інстанції про невстановлення поважних причин пропуску строку заявником на подання заяви про перегляд заочного рішення суду не відповідають дійсності, оскільки відсутність необхідних юридичних знань у ОСОБА_1 потягло за собою невиконання належним чином вимог суду першої інстанції про залишення її заяви без руху, у зв`язку з цим вона не могла в повній мірі осягнути несприятливі та негативні наслідки для неї внаслідок невиконання вимог ухвали суду.

Представник акціонерного товариства «ПриватБанк» (далі - АТ «ПриватБанк») - Штронда А.М. подав письмові пояснення на апеляційну скаргу, у яких зазначає, що відповідач ОСОБА_1 25 жовтня 2019 року отримала копію заочного рішення суду першої інстанції від 25 квітня 2018 року, а заяву про поновлення процесуального строку на подання заяви про його перегляд та заяву про перегляд зазначеного рішення суду представником відповідача було подано до суду лише 04 березня 2020 року, тобто з пропуском двадцятиденного строку для подання заяви про перегляд заочного рішення суду, встановленого ст.284 ЦПК України.

Вказує, що несвоєчасне отримання копії судового рішення саме по собі не може бути визнано поважною причиною пропуску строку. Жодних поважних причин пропуску строку звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення представником відповідача не зазначено. Зазначає, що доводи апеляційної скарги про юридичну необізнаність не заслуговують на увагу, оскільки ст.68 Конституції України встановлено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Тому вважає, що представник відповідач пропустив встановлений законом строк на подання заяви про перегляд заочного рішення, поважних причин пропуску строку звернення, які б слугували підставою для його поновлення, не встановлено. Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч.1 ст.353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у поясненнях на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, суд першої інстанції виходив із того, що заяву про перегляд заочного рішення суду від 25 квітня 2018 року представником відповідача було подано з пропуском двадцятиденного строку для подання заяви про перегляд заочного рішення суду, встановленого ч.3 ст.284 ЦПК України. При цьому, поважних причин пропуску строку звернення із заявою про перегляд заочного рішення представником відповідача не зазначено, а його аргумент про те, що відповідач є юридично необізнаною, не заслуговує на увагу, оскільки ст.68 Конституції України встановлено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд заочного рішення суду.

Такі висновку суду першої інстанції є правильними і такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

У п.1 ч.2 ст.129 Конституції України однією із засад судочинства також проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

У ч.4 ст.10 ЦПК України і ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

За змістом п.1 ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) виходить з того, що, реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

Доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 12 липня 2007 року у справі «Станков проти Болгарії»).

Відповідно до положень ст.284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача (частина 1). Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення (частина 2). Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду (частина 3). Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (частина 4).

Закінчення цивільного процесуального строку, у тому числі, передбаченого ч.2 ст.284 ЦПК України, становить собою юридичний факт, який може бути підставою для правових наслідків, визначених ст.126 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.126 ЦПК України документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у січні 2018 року ПАТ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором від 10 січня 2012 року у розмірі 106 000 грн 00 коп., яка виникла станом на 31 жовтня 2017 року, з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 5 970 грн 09 коп. та заборгованість за процентами у розмірі 100 029 грн 91 коп.

Заочним рішенням Березанського міського суду Київської області від 25 квітня 2018 року позов ПАТ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 10 січня 2012 року у розмірі 106 000 грн 00 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с.62-63).

Копію заочного рішення Березанського міського суду Київської області від 25 квітня 2018 року відповідач ОСОБА_1 отримала 25 жовтня 2019 року у приміщенні суду першої інстанції, що підтверджується її розпискою (а.с.70).

31 жовтня 2019 року ОСОБА_1 поштою направила на адресу суду першої інстанції заяву про перегляд заочного рішення Березанського міського суду Київської області від 25 квітня 2018 року (а.с.74-81), яка була одержана судом 15 листопада 2019 року.

Ухвалою Березанського міського суду Київської області від 18 листопада 2019 року вказану заяву було залишено без руху з підстав невідповідності її вимогам ст.185 ЦПК України та надано заявнику строк для усунення недоліків вказаної заяви не більше десяти днів з дня отримання копії ухвали (а.с.84-85). Копію ухвали суду ОСОБА_1 отримала 30 листопада 2019 року, що підтверджується повідомленням по вручення поштового відправлення (а.с.87).

Однак ОСОБА_1 у встановлений ухвалою суду першої інстанції строк недоліки заяви не усунула.

Ухвалою Березанського міського суду Київської області від 16 грудня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Березанського міського суду Київської області від 25 квітня 2018 року визнано не поданою та повернуто заявнику з підстав, передбачених ст.185 ЦПК України (а.с.89-90).

Копію цієї ухвали суду було надіслано поштою на адресу ОСОБА_1 16 грудня 2019 року, яку вона одержала 23 грудня 2019 року, що підтверджується даними рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.93).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 вказану ухвалу суду від 16 грудня 2019 року в апеляційному порядку не оскаржила.

З урахуванням наведеного вище, встановлений ч.3 ст.284 ЦПК України двадцятиденний строк на подання ОСОБА_1 заяви про перегляд заочного рішення суду, з урахуванням вихідних днів, закінчився 13 січня 2020 року.

Проте представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 заяву про перегляд заочного рішення суду, у якій заявлено клопотання про поновлення строку на подання такої заяви, надіслав на адресу суду поштою лише 26 лютого 2020 року, яка була одержана судом згідно зі штампом вхідної реєстрації 04 березня 2020 року (а.с.98-112).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що представником ОСОБА_1 не надано суду доказів поважності причин пропуску строку для подання заяви про перегляд заочного рішення у розумінні ч.4 ст.284 ЦПК України.

Отже, установивши, що ОСОБА_1 пропустила процесуальний строк для звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення суду і заявником не надано доказів поважності причин пропуску такого строку, колегія суддів вважає, що суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для поновлення такого строку.

Таким чином судом постановлено оскаржувану ухвалу з додержанням вимог закону, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для її скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не дав належної оцінки тій обставині, що ОСОБА_1 є юридично необізнаною, з таких підстав.

Відповідно до ч.ч.2, 4 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з п.6 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

У відповідності до ст. 68 Конституції України незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Презумпція знання законодавства (лат. Ignorantia juris non excusat - незнання закону не вибачається) означає, що кожен вважається таким, що знає закони. З цього положення і випливає загальновідома формула: незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності, яка і міститься в ч.2 ст.68 Конституції України. Презумпція знання законодавства поширюється тільки на закони та інші нормативно-правові акти, які доведені до відома населення у порядку встановленому законом. Згідно з ч.3 ст.57 Конституції України закони та інші нормативно - правові акти, що визначають права та обов`язки громадян, не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є нечинними. І відповідно, не можуть застосовуватись. Тому основною умовою набрання нормативно-правовим актом законної сили, і, отже, обов`язку його знати є його офіційне оприлюднення, яке здійснюється шляхом опублікування у офіційних друкованих виданнях. Опублікування нормативно-правового акта є юридичною підставою презумпції знання законодавства. Суть цієї презумпції полягає в тому, що ніхто не може посилатись на незнання закону, якщо він був опублікований у встановленому законом порядку.

Позиція скаржника фактично зводиться до того, що лише власна недбалість, відсутність реальних дій щодо захисту свого права у встановлені законом строки та незнання закону призвели до наслідків, які згідно ст.68 Конституції України, принципам змагальності та диспозитивності є виключно особистою відповідальністю відповідача.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 28 вересня 2020 року у справі № 904/5145/19.

Відповідно до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Інших доказів на підтвердження поважності причин пропуску процесуального строку на подання заяви про перегляд заочного рішення суду представник заявника не надав.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви представника ОСОБА_1 про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення суду від 25 квітня 2018 року.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а зводяться до переоцінки доказів,яким судом надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому цю ухвалу відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Березанського міського суду Київської області від 05 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: