Справа № 147/678/20
Провадження № 22-ц/801/1836/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Натальчук О. А.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 рокуСправа № 147/678/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання Куленко О.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тростянецького районного суду Вінницької області від 21 серпня 2020 року, постановлену місцевим судом під головуванням судді Натальчук О.А.,

встановив:

В липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів.

Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 21 серпня 2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів.

Ухвала суду мотивована тим, що 12 серпня 2019 року Тростянецьким районним судом Вінницької області було ухвалено заочне рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , відмовлено. Рішення суду в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили 12 вересня 2019 року, відтак є рішення суду у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що набрало законної сили, що перешкоджає повторному зверненню до суду.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив суд скасувати ухвалу Тростянецького районного суду Вінницької області від 21 серпня 2020 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що ухвала постановлена при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права. Вважає, що зазначені ним підстави звернення до суду з позовом про зменшення розміру аліментів в порівнянні з 2019 роком не є тотожними, а тому відсутні підстави для відмови у відкритті провадження у вказаній справі.

Відповідач ОСОБА_2 не скористалась своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направила, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що існує рішення суду у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що набрало законної сили.

Проте погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можна з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що 17 квітня 2018 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів, а саме зменшення розміру аліментів з 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до розміру 100 грн. щомісячно, починаючи з дня подання заяви і до досягнення дочкою повноліття. (Справа №147/431/18, провадження №2/147/92/19).

12 серпня 2019 року Тростянецьким районним судом Вінницької області в справі № 147/431/18 було ухвалено заочне рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , відмовлено. Рішення суду в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили 12 вересня 2019 року (а.с. 25-27).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 4 статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до ст.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набула чинності для України з 11 вересня 1997 року, Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

У справі «Bellet у. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Крім того, ЄСПЛ у пункті 35 рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії», пункті 32 рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» зазначив, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року ЄСПЛ підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

За змістом даних норм відмова у відкритті провадження з цієї підстави можливе лише за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто у поданій позовній заяві мають бути тотожними сторони, предмет та підстави позову з тією справою, у якій вже ухвалено судове рішення, яке набрало законної сили.

Не вважаються тотожними спори між тими самими сторонами, якщо змінилися предмет або підстава позову. При цьому питання тотожності вирішується не лише за загальними ознаками предмета позову, але й за його конкретним змістом. Нетотожність хоча б одного елементу не перешкоджає сторонам звернутися до суду з позовом і не дає суду підстав для відмови у відкритті провадження у справі.

Таким чином, позови вважаються тотожними тоді, коли в них співпадають сторони, предмет і підстави. У випадку зміни хоча б одного з цих елементів, позови не можна вважати тотожними, що позбавляє суд права відмовити у відкритті провадження у справі.

Поряд з цим, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 192 СК України).

Таким чином, у силу положень вищевказаної статті платнику та одержувачу аліментів надано право повторного звернення до суду із позовом про зміну розміру аліментів за умови зміни їх матеріального чи сімейного стану чи в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Враховуючи зміст ст.ст. 181, 182, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Положення вищезазначених статей вказують на можливість неодноразової зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав для зменшення розміру аліментів, зокрема, погіршення матеріального положення платника, зміну сімейного стану останнього, появу у його сім`ї осіб, яким він за законом зобов`язаний надавати утримування і які фактично знаходяться на його утриманні, погіршення або поліпшення стану здоров`я платника.

Слід зауважити, що такі обставини підлягають встановленню у процесі розгляду справи, на відповідних стадіях розгляду справи після відкриття провадження у справі, а їх недоведеність позивачем є підставою для відмови в задоволенні позову, а не для відмови у відкритті провадження у справі.

В оскаржуваній ухвалі суду, суд обмежився посиланням на наявність судового рішення, яке набрало законної сили по цивільній справі між тими самими сторонами та з тих самих підстав, разом з тим ухвала суду не містить обґрунтування висновків суду з цього приводу, зокрема щодо тотожності підстав звернення до суду з вказаним позовом та заявлених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції на зазначені обставини і вимоги закону уваги не звернув та всупереч вимогам частини 5 статті 12 ЦПК України, яка зобов`язує суд зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, підійшов до вирішення цього питання формально.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направленню справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 368, 374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Тростянецького районного суду Вінницької області від 21 серпня 2020 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (Тростянецького районного суду Вінницької області вул. Соборна, 21, смт. Тростянець, Вінницька область).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало