КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2020 року м. Київ

Справа № 752/5880/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», яка подана представником Криловою Оленою Леонідівною, на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 квітня 2020 року, ухвалене у складі судді Мазура Ю.Ю.,

у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

У вересні 2017 позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 02.10.2012 року в розмірі 11517,49 грн. та стягнути судовий збір в розмірі 1600 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 02.10.2012 року, відповідно до якої отримав кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача загальну суму заборгованості, яка станом 31.01.2017 року складає 11 517,49 грн., оскільки позичальником не виконується зобов`язання щодо погашення кредитного договору на умовах, які викладені у кредитному договорі №б/н від 02.10.2012 року, що призвело до утворення заборгованості.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 квітня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ПАТ КБ «Приватбанк» - Крилова О.Л. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись його незаконність, необґрунтованість, порушення норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вказує, що безпідставним є фактичне звільнення боржника від сплати заборгованості судовим рішенням, з урахуванням того, що відповідачем заборгованість не оспорювалася та не заявлялись позовні вимоги про визнання вказаного кредитного договору недійсним або нікчемним. Відповідач відзив не надав та жодним чином не спростував доводи позивача.

Вказує, що на підтвердження позовних вимог позивачем до апеляційної скарги додаються: довідка про відкриття рахунку, довідка про встановлення кредитного ліміту та виписка по рахунку. Ухвали про витребування додаткових доказів не було, відзив на позов заяву відповідач не подавав, а тому в наданні додаткових доказів не було необхідності. Зазначене є об`єктивною причиною не подання додаткових доказів до суду першої інстанції.

Звертає увагу на те, що 02.10.2012 року позичальнику на підставі Анкети-Заяви було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку № НОМЕР_1 «Універсальна 55 днів пільгового періоду» та встановлено початковий кредитний ліміт.

Розрахунок заборгованості відповідачем не оскаржувався. Доказів належного виконання зобов`язань по сплаті кредиту відповідачем надано не було. Розрахунок заборгованості, доданий до позовної заяви, відображає рух коштів за карткою, він є інформаційним документом по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунках кредитної угоди, а також відображає стан нарахувань в певні періоди часу. Дії з користування кредитними коштами та погашення заборгованості свідчать про визнання заборгованості по кредиту та згоду з умовами кредитування. Відповідач після отримання картки за умовами укладеного з банком договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи. Крім того, виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості, є належними та допустимими доказами по справі.

Також, судом не встановлено суми заборгованості за фактично отриманими кредитними коштами та відмовлено у стягненні фактично отриманої суми кредитних коштів.чим порушено формування єдиної правозастосовчої практики. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту.

Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не подавав.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту укладення кредитного договору, умов, на яких він укладався, в тому числі і щодо розміру відсотків та штрафних санкцій за користування кредитними коштами, а також строку дії договору та особи позичальника. Наданий позивачем розрахунок не може слугувати підтвердженням укладення кредитного договору, оскільки по суті є письмовим обґрунтуванням заявлених вимог. Позивачем не надано доказів на підтвердження розміру наданого відповідачу кредиту, тому, відповідно, перевірити розмір нарахованих суми боргу, процентів та штрафних санкцій відповідачу не є можливим, отже доводи позивача щодо тіла кредиту, розміру нарахованих сум не підтверджені належними доказами. Суд зазначав, що стягнення відсотків і штрафних санкцій є похідним від основного зобов`язання. Оскільки не встановлено факту укладання кредитного договору, суми кредитної заборгованості, розміру відсотків, під які видавався кредит, та строку дії кредитного договору, суд дійшов висновку, що позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» є не доведеними, відповідно такими, що не підлягають задоволенню.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, оскільки вони зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 02 жовтня 2012 року відповідач ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку.

Відповідно до змісту вказаної Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 02 жовтня 2012 року відповідач ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ст. ст. 526, 530, 610, ч.1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Статтею 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України).

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З матеріалів справи вбачається, що 25.02.2020 року відповідач ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності, посилаючись на те, що починаючи з 2013 року банк фактично знав про своє порушене право, проте не звертався про стягнення боргу.

З викладеної заяви вбачається, що відповідач не заперечував обставин, на які посилався позивач у позовній заяві, а саме: факту укладення між сторонами кредитного договору, факту наявності заборгованості та тілу кредиту та процентах за визначеною у розрахунку процентною ставкою, проте просив відмовити у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 18.12.2019 року у справі № 195/404/18-ц подання відповідачем заяви про застосування позовної давності саме й свідчить про те, що позов є обґрунтованим, але пропущено строк пред`явлення вимог до суду.

Таким чином, оскільки відповідач не заперечував факту укладення між сторонами кредитного договору, колегія суддів вважає, що сторони ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 погодили умови, порядок і строк виконання зобов`язання, визначили розмір процентів за користування коштами та досягли згоди з усіх істотних умов договору від 02 жовтня 2012 року, а тому висновок суду про недоведеність позовних вимог є помилковим.

З розрахунку заборгованості, наданого позивачем на підтвердження своїх позовних вимог, та щодо якого від відповідача жодних заперечень не надійшло, вбачається, що станом на 31 січня 2017 року у відповідача виникла заборгованість у сумі 11 517 грн. 49 коп., яка складається з: 1826, 28 грн. - заборгованості за кредитом, 6245, 60 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 2420, 97 грн. - заборгованості за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. (фіксована частина), 524,64 грн. (процентна складова).

Разом з тим, позовні вимоги про стягнення вказаної заборгованості задоволенню у повному обсязі не підлягають, враховуючи : відсутність у кредитора права після 31 серпня 2015 року нарахування процентів за користування кредитом, заяву відповідача про застосування строку позовної давності; відсутності в матеріалах справи належного розрахунку щодо нарахування пені та комісії одночасно, відсутності правових підстав для одночасного стягнення пені та штрафу.

Так, відповідно до довідки АТ КБ «Приватбанк» про видачу ОСОБА_1 кредитної картки, картка під номером НОМЕР_1 була відкрита 02 жовтня 2012 року, з терміном дії до останнього дня серпня 2015 року.

Отже, строк дії виданої відповідачу кредитної картки за договором від 02 жовтня 2012 року закінчився 31 серпня 2015 року.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 року ( справа № 202/4494/16-ц), припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Відповідно до п.3.3 Положення про здійснення операцій з використанням платіжних засобів, затвердженого постановою Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, кредитна лінія під операції зі спеціальними платіжними засобами відкривається банком на визначений термін та в межах установленого договором ліміту заборгованості або граничної суми кредитування. Строк дії кредитної лінії, яка відкривається під платіжні засоби, установлюється договором.

У правовідносинах, в яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, якщо умовами договору визначено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки.

Таким чином, оскільки відповідно до умов договору, сума наданого кредиту підлягає поверненню зі спливом останнього дня місяця дії картки, то враховуючи, що строк дії картки завершився 31.08.2015 року, а позивач звернувся з позовом до суду 17 березня 2017 року, то трирічний строк позовної давності щодо стягнення суми основної заборгованості по кредиту - тілу кредиту - 1826 грн. 28 коп. - позивачем не пропущено.

Разом з тим, зі спливом строку дії картки закінчується і строк кредитування. Отже, строк кредитування за договором, укладеним між сторонами 02.10.2012 року, закінчується 31 серпня 2015 року.

Однак, право кредитодавця АТ КБ «Приватбанк» нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припинилось після спливу строку кредитування, тобто після 31 серпня2015 року, проте позивач продовжував нараховувати проценти за користування кредитом до 31 січня 2017 року, розмір яких на вказану дату становив 6245 грн. 60 коп.

За викладених обставин, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність нарахування банком процентів після 31 серпня 2015 року, а тому у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом за період з 31 серпня 2015 року по 31 січня 2017 року - слід відмовити.

Крім того, правом на позов ПАТ КБ «Приватбанк» скористався лише 17 березня 2017 року - після спливу трирічного строку позовної давності щодо окремих платежів по процентах, які відповідно до умов договору підлягають сплаті щомісячно.

Належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що термін дії платіжної картки продовжено позивачем надано не було. Інших доказів, які б свідчили про переривання строку позовної давності матеріали справи не містять.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Враховуючи наявність заяви відповідача про застосування строку позовної давності, а також встановлених обставин, проценти можуть бути стягнуті лише в межах трирічного строку позовної давності та з урахуванням строку дії кредитної картки, оскільки після спливу строку кредитування у позивача відсутнє право нараховувати проценти за кредитом (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12).

Оскільки з матеріалів справи встановлено, що банк звернувся до суду з позовом 17 березня 2017 року, то проценти можуть бути стягнуті в межах строку позовної давності - в межах останніх трьох років перед зверненням до суду, а саме : з 17 березня 2014 року по 31 серпня 2015 року ( строк кредитування).

Із наданого позивачем розрахунку вбачається, що за період з 17 березня 2014 року по 31 серпня 2015 року загальна сума нарахованих процентів за користування кредитом за ставкою 30% річних становить : 2790 грн. 74 коп. (сума нарахованих процентів станом на 31 серпня 2015 року) - 810 грн. 34 коп. ( сума нарахованих процентів станом на 17 березня 2014 року) = 1980 грн. 40 коп.

Щодо стягненні пені та комісії на суму 2420 грн. 97 коп., то вказані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивачем здійснено нарахування зазначених платежів одночасно « пені та комісії», при цьому доказів тих обставин, за які саме послуги нарахована комісія - матеріали справи не містять. Щодо нарахованої пені, то вказані вимоги також задоволенню не підлягають, оскільки позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення штрафу (фіксованої і процентної складової), тоді як відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Відповідна правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові №6- 2003ці 15 від 23 жовтня 2015 року.

Відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, стягненню з відповідача підлягає штраф у розмірі 500 грн. ( фіксована частина) та 190 грн. 33 коп. (процентна складова - 5% від суми задоволених позовних вимог), всього 690 грн. 33 коп.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За викладених обставин колегія суддів дійшла висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги позивача та наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення і ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача : несплаченої суми кредиту ( тіло кредиту) - 1826 грн. 28 коп.; процентів за користування кредитом за період з 17 березня 2014 року по 31 серпня 2015 року - 1980 грн. 40 коп., штрафу - 690 грн. 33 коп., а всього - 4497 грн. 01 коп.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню судові витрати, пропорційно сумі задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позивачем за подання позовної заяви було сплачено судовий збір в розмірі - 1600 грн. та за подання апеляційної скарги - 2400 грн., а всього 4000 грн., то сума судових витрат, що підлягає відшкодуванню позивачу пропорційно задоволеній частині позовних вимог становить: 4000 грн. х 39% = 1560 грн.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва 14 квітня 2020 року - скасувати та прийняти постанову:

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» суму заборгованості за кредитним договором від 02.10.2012 року в розмірі 4497 ( чотири тисячі чотириста дев`яносто сім) грн. 01 коп. та судові витрати в розмірі 1560 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.