ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 596/1933/19Головуючий у 1-й інстанції Лисюк І.О.
Провадження № 22-ц/817/379/20 Доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Храпак Н. М.,

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення сторін, цивільну справу № 596/1933/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 4 лютого 2020 року, ухваленого суддею Лисюк І.О., повний текст рішення складено 12 лютого 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_2 від імені якого діє представник адвокат Бакалець Ігор Гнатович до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики, -

В С Т А Н О В И В:

у жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів в сумі 70000 грн, отриманих за договором позики від 19 лютого 2019 року, 1153,44 грн. - три проценти річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики та 9045 грн. інфляційних втрат за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 22.02.2019 року по 10.09.2019 року.

В обґрунтування позову посилається на те, що 19 лютого 2019 року ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 70 000 гривень для власних потреб, які зобов`язався повернути до 21 лютого 2019 року, що підтверджується розпискою, написаною власноруч ОСОБА_1 . Проте позичених коштів відповідач не повернув.

8 листопада 2019 року ОСОБА_1 ( під час первинного позову в суді) звернувся із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики.

В обґрунтування позову посилається на те, що він вважає вимоги первісного позову безпідставними, так як у вказаний період часу протягом кількох днів перебував на території Польщі, що підтверджується копією паспорта громадянина України для виїзду закордон та керував належним ОСОБА_2 вантажним автомобілем. Під час руху сталась поломка машини, яка не пов`язана із його діями і його вини в цьому немає. В нього не було коштів для повернення додому та на ремонт автомобіля. ОСОБА_2 провів ремонт машини за свої кошти, однак він вимагав від нього розписки на вартість вказаного ремонту. Так як він був у безвихідному становищі, він написав цю розписку, хоча жодних коштів не отримував, оскільки він повертався додому і вказаної суми йому не потрібно.

Рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 4 лютого 2020 року позовну заяву ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) від імені якого діє представник позивача адвокат Бакалець І.Г. до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Гусятинським РВ УМВС України в Тернопільській області, АДРЕСА_3 ) про стягнення заборгованості за договором позики - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 70 000 гривень, отриманих за договором позики від 19 лютого 2019 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 1156,44 грн. - три проценти річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики від 19 лютого 2019 року та 9045,00 грн. інфляційних втрат за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики від 19 лютого 2019 року, за період з 22.02.2019 року по 10.09.2019 року.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 768 гривень 40 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Гусятинського районного суду від 4 лютого 2020 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог за первісним позовом та задовольнити його позовні вимоги за зустрічним позовом, визнавши договір позики недійсним.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що суд першої інстанції встановив між сторонами лише позикові відносини на підставі боргової розписки, при цьому зовсім не дав правової оцінки тому факту, що на час написання боргової розписки сторони перебували у трудових відносинах.

Адже саме у зв`язку із трудовими відносинами позивача за первісним позовом як працедавець, застосовуючи психічний тиск переконав апелянта у необхідності відшкодування ним затрат на ремонт автомобіля та примусив останнього написати боргову розписку.

Фактично, шляхом одержання боргової розписки, ОСОБА_2 у найлегший для себе спосіб убезпечив покладання на апелянта повної матеріальної відповідальності за шкоду спричинену при виконанні ним трудових обов`язків, оскільки об`єктивних підстав для стягнення шкоди із апелянта у спосіб, визначений Кодексом законів про працю України, не було.

Таким чином, зазначений правочин вчинений фіктивно, під психічним тиском з боку позивача за первісним позовом і з іншою ціллю, ніж передбачено правочином.

Боргова розписка не містить місця її складання, проте дата її складання (19.02.2019 року) свідчить, що вона складена апелянтом на території Республіки Польща, де українська національна валюта - гривня, не використовується як платіжний засіб і не могла бути використана апелянтом, який наступного дня після складання розписки, прибув на територію України.

Зазначене вище вказує на те, що волевиявлення апелянта при укладенні договору позики у вигляді складання боргової розписки від 19.02.2019 року не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, правочин ним було вчинено проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього психологічного тиску з боку другої сторони, фактична передача грошових коштів не відбулась, а тому є всі підстави вважати правочин недійсним.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Бакалець І.Г. подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у якому зазначив, що в суді першої інстанції ОСОБА_1 , всупереч вимогам ст. ст. 178, 191 ЦПК України, не надав відзиву на позовну заяву ОСОБА_2 та не долучив до нього будь-яких письмових доказів, які б спростовували доводи ОСОБА_2 про позику грошей. Також всупереч вимогам ст. ст. 193, 194 ЦПК України не долучив до своєї зустрічної позовної заяви доказів, які б доводили обґрунтованість його зустрічних позовних вимог.

До своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 всупереч вимогам ч. 3 ст. 367 ЦПК України, долучив завірені копії Витягу з реєстру про реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , копію трудової книжки та копію закордонного паспорту, які в суді першої інстанції відповідачем не надавались і відповідно, не досліджувалися.

Крім цього, у своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 безпідставно зазначає, що Гусятинський районний суд не викликав та не допитав у судовому засіданні ОСОБА_2 по обставинам отримання від ОСОБА_1 розписки, оскільки відповідач такого клопотання у підготовчому судовому засіданні не заявляв.

Відповідно до ст. 274 ЦПК України зазначена справа відноситься до малозначних.

Справу розглянуто без виклику учасників справи в порядку, передбаченому ст. 369 ЦПК України.

Дослідивши докази у справі у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 19.02.2019 року ОСОБА_1 отримав у борг від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 70 000 грн. для власних потреб, які зобов`язався повернути до 21.02.2019 року, що стверджується власноручно написаною розпискою (а.с. 18), що ним визнається.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики за його безгрошовістю ОСОБА_1 не оспорюється.

В ст. 526 ЦК України зазначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. (ст. 1048 ЦК України)

Стаття 610 ЦК України встановлює, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Із матеріалів справи вбачається, що подаючи 08.11.2019 року (під час знаходження в суді первинного позову,) зустрічний позов ОСОБА_1 просив визнати договір позики недійсним, посилаючись як на ст. 233 так і на ст. 234 ЦК України, тобто що у борг грошових коштів він не отримував та писав розписку під тиском позивача, перебуваючи в безвихідному становищі.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину (частина перша статті 233 ЦК України )

Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Згідно з частинами першою, другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива діям обох сторін. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

ОСОБА_1 на підтвердження фіктивності правочину до апеляційної скарги подав копію трудової книжки та копію закордонного паспорту, які в суді першої інстанції відповідачу не надавалися і відповідно, не досліджувались.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав доказ неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суду апеляційної інстанції не було надано доказів неможливості подання до суду першої інстанції копії трудової книжки, із якої вбачається, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із відповідачем і виконував трудові обов`язки на території Польщі, яка була долучена до апеляційної скарги, тому апеляційним судом цей документ до уваги не приймається, а також спросовуються доводи апеляційної скарги, так як на момент подачі позовної заяви апелянт не долучив жодного доказу про перебування його у трудових відносинах із ОСОБА_2 .

Отже, подаючи позов про визнання недійсним договору позики по ст. ст. 233, 234 ЦКУ, ОСОБА_1 не визначився, а суд першої інстанції не перевірив, саме якою підставою слід було б керуватись при визнанні спірного договору недійсним.

Голослівним є посилання апелянта на те, що перебуваючи у трудових відносинах із ОСОБА_2 , останній, застосовуючи психологічний тиск переконав його щодо написання розписки, оскільки ці твердження жодним доказом не підтверджені.

Матеріали справи також не містять доказів щодо поломки 16.02.2019 року, належного ОСОБА_2 автомобіля на території Польщі і що цей ремонт проведено за кошти ОСОБА_2 .

Проаналізувавши матеріали справи, суд першої інстанції підставно відмовив у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання договору позики недійсним, оскільки позивачем не доведено жодними доказами обґрунтованість позову.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Суд першої інстанції підставно стягнув із ОСОБА_1 1156,44 грн - 3 відсотки річних за прострочення виконання зобов`язання щодо неповернення позики за період з 22.02. по 10.09.2019 року, виходячи з розрахунку 3 % Х 201/365 дні Х 70000 грн, а також 9045 грн інфляційних втрат за цей же період - 201/28 дні Х 1,8% Х 70000 грн. Доказів на спростування цих сум ОСОБА_1 не надано.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формування рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі змісту статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки в світлі конкретних обставин справи(рішення ЄСПЛ у справі "Проніна проти України").

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України стягнути із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 1152,60 грн судових витрат, понесених за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 274, 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389,390 ЦПК України суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 4 лютого 2020 року залишити без зміни.

Стягнути із ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , інд.код НОМЕР_2 , прож. м. Копичинці, Гусятинського району, Тернопільської області) в користь ОСОБА_2 ( інд.код НОМЕР_1 , прож. АДРЕСА_4 ) 1152,60 грн судових витрат, понесених за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 14.04. 2020 року.

Головуюча Т.С. Парандюк

Судді: С.І. Дикун

Н.М. Храпак