Справа № 442/7209/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Гарасимків Л.І.
Провадження № 22-ц/811/939/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар Юзефович Ю.І.,

з участю апелянта ОСОБА_1 , представника апелянта ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 , представника відповідача Лешнянськьої сільської ради Настьошина Р.О., відповідача за об`єднаним (зустрічним) позовом ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 серпня 2017 року, постановлене в складі головуючого судді Гарасимків Л.І., -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_1 звернувся у Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , Лішнянська сільська Рада Дрогобицького району Львівської області, за участю третьої особи Управління Держгеокадастру в Дрогобицькому районі Львівської області, Дрогобицький районний відділ Львівської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» про визнання недійсним та скасування рішення сесії, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації за ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та скасування державної реєстрації за ОСОБА_4 права власності на земельну ділянку усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою і зобов`язання не чинити перешкоди.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що відповідно до наказу Передкарпатської сільськогосподарської дослідної станції № 221 від 12.10.1990 року задоволено заяву його матері ОСОБА_6 про виділення їй присадибної земельної ділянки під будівництво житлового будинку в с. Лішня Дрогобицького району Львівської області за рахунок земель вільного присадибного фонду.

Згідно рішення Виконавчого комітету Лішнянської сільської ради народних депутатів Дрогобицького району Львівської області від 19 жовтня 1990 року за №138 «Про будівництво індивідуального житлового будинку гр. ОСОБА_6 » затверджено вищезазначений Наказ.

Рішенням Виконавчого комітету Дрогобицької районної ради народних депутатів Львівської області від 28.03.1991 року за № 62 «Про надання дозволу на індивідуальне житлове будівництво, переобладнання, використання за призначенням, самовільно споруджених будівель» ОСОБА_6 надано дозвіл на будівництво житлового будинку та господарських будівель.

На підставі цього рішення колективним підприємством «Дрогобицьке районне бюро планування та архітектури» складено «Акт виносу в натуру меж земельної ділянки і розбивки будівель».

21.04.1991 року колективним підприємством «Дрогобицьке районне бюро планування та архітектури» видано Дозвіл № 125/91 на право закладки фундаментів під індивідуальне будівництво.

Відповідно до кварталу забудови с. Лішня, затвердженого Львівським обласним проектно-виробничим архітектурно-планувальним бюро визначено план прив`язки та графічне зображення розташування земельної ділянки, яка була виділена ОСОБА_6 (квартал № 4, ділянка № НОМЕР_1 ).

Його мамою ОСОБА_6 було розпочато будівництво будинку на земельній ділянці АДРЕСА_1 квартал забудови № 4 в с. Лішня у відповідності до розбивки кварталу забудови, розробленого Львівським обласним проектно-виробничим та архітектурно планувальним бюро, погодженим головним архітектором Дрогобицького району 17.06.1993 року та було вибито фундамент згідно типового проекту та будівельного паспорта погодженого головним архітектором Дрогобицького району.

У зв`язку з необхідністю приватизації вказаної ділянки ОСОБА_6 звернулася з відповідною заявою до Лішнянської сільської ради Дрогобицького району Львівської області. Рішенням Лішнянської сільської ради Дрогобицького району Львівської області від 20.01.2005 року № 270 ОСОБА_6 на підставі поданої заяви та записів земельно-облікової документації передано у приватну власність вказану земельну ділянку площею 0, 15 га. в урочищі «Сад» с. Лішня під будівництво житлового будинку.

На підставі цього рішення Лішнянською сільською радою 19 травня 2011 року ОСОБА_6 видано державний акт про право власності на земельну ділянку серія ЯБ № 345656 кадастровий номер земельної ділянки :01:002:0135, акт зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів оренди землі за №00252, площа земельної ділянки 0,1400га. в с. Лішні; цільове призначення земельної ділянки - будівництво та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Згідно плану меж земельної ділянки, який є невід`ємним від державного акту, дана земельна ділянка має наступні межі: А-Б - землі загального користування дорога; Б-В землі ОСОБА_7 (на даний час ОСОБА_8 ) В ОСОБА_9 землі с/ради; Г ОСОБА_10 землі ОСОБА_11

10 травня 2012 року між ним та його мамою ОСОБА_6 було укладено договір дарування вказаної земельної ділянки, який посвідчено приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Л.В. та зареєстровано в реєстрі № 588. Відповідно до вказаного Договору ОСОБА_6 подарувала йому належну їй на праві приватної власності земельну ділянку площею 0, 14 Га, яка розташована в с. Лішня Дрогобицького району Львівської області, про що зроблено відповідний запис на державному акті про право власності на земельну ділянку та в поземельній книзі 17.09.2012 року зареєстровано за № 93.

04.10.2016 року він звернувся до Державного кадастрового реєстратора Управління Держгеокадастру з Дрогобицькому районі Львівської області із повідомленням про виправлення технічної описки фізичною особою. Підставою для звернення з таким повідомленням стала відсутність у Публічній кадастровій карті інформації щодо належної йому на праві приватної власності земельної ділянки площею 0, 14 га, що знаходиться на території с. Лішня Дрогобицького району Львівської області за кадастровим № :01:002:0135. І йому стало відомо, що його земельній ділянці було присвоєно інший кадастровий номер: :01:002:0514. Відповіддю від 04.10.2.016 року його повідомлено, що в місцевому фонді документації із землеустрою управління Держгеокадастру у Дрогобицькому районі наявна документація із землеустрою на земельну ділянку із кадастровим номером :01:002:0135, розробником якої є Дрогобицький районний відділ Львівської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру», але інформація про земельну ділянку у форматі обмінного файлу (електронного документу) відсутня. 17.10.2016 року Управління Держгеокадастру в Дрогобицькому районі Львівської області повторно надало відповідь на його звернення, та вказало на відсутність обмінного файлу за вищевказаною земельною ділянкою. Окрім, того, 17.10.2016 року листом з вихідним № 19-1302-99.2-4404/15-16 звернувся до Дрогобицького районного відділу Львівської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» з проханням про надання електронного документу, який містить відомості про земельну ділянку за кадастровим номером :01:002:0135. До цього часу відповіді на адресу Управління Держгеокадастру в Дрогобицькому районі Львівської області не надходило.

Вважає, що відповідач ОСОБА_3 незаконно виготовив державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, яку незаконно продав ОСОБА_4 , оскільки ОСОБА_12 у 1996 році вказана земельна ділянка не виділялася. На сесії Лішнянської сільської Ради Дрогобицького району, що відбувалася 30.05.1996 року вказане рішення не приймалося, тому сесія Лішнянської сільської Ради Дрогобицького району у 2003 році не вправі була передавати у приватну власність земельну ділянку ОСОБА_12 . Крім того, останній не замовляв і йому не виготовляли будівельний паспорт на забудову земельної ділянки в с. Лішня за № 31 квартал забудови № 4, оскільки ця ділянка не виділялася йому під забудову. З технічної документації вбачається, що ОСОБА_12 на земельну ділянку присвоюють два різні кадастрові номери.

З відповіді Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру Держгеокадастр від 29.12.2016 року на його скаргу земельна ділянка з кадастровим № :01:002:0514 накладається на земельну ділянку з кадастровим № :01:002:0135, площа співпадає на 99, 1818 %, тобто його земельна ділянка і та яку ОСОБА_12 продав ОСОБА_4 є одна і та ж ділянка. Відтак, він змушений і оспорювати договір купівлі - продажу земельної ділянки, як такий, що не відповідає вимогам закону. А оскільки просить визнати незаконність видачі оскаржуваного державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_12 та неправомірність оспорюваного правочину купівлі - продажу земельної ділянки, це зумовлює і скасування державної реєстрації прав відповідачів на спірний об`єкт нерухомого майна.

На даний час на земельній ділянці відповідачем ОСОБА_4 проводиться будівництво, закладення фундаменту, при цьому закладка нового фундаменту відбувається таким чином, що закладений його батьками фундамент в землі фактично розміщений всередині нового фундаменту, з метою скрити старий фундамент. Про такі дії відповідача йому стало відомо зі слів сусідів, що проживають поруч із спірною земельною ділянкою. Оскільки він позбавлений права володіння, користування та розпорядження майном, що знаходиться у його власності, а оформлення відповідачем ОСОБА_3 через третіх осіб права власності на його земельну ділянку, відчуження її відповідачу ОСОБА_4 , та будівництво ним фундаменту на його земельній ділянці є протизаконним та самовільним захопленням земельної ділянки, в результаті чого порушуються його права, як власника земельної ділянки, то такі підлягають захисту.

Позивач (відповідач) ОСОБА_13 , в інтересах ОСОБА_4 , звернулася у Дрогобицький міськрайонний суду Львівської області з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , Лішнянської сільської ради Дрогобицького району Львівської області за участю третіх осіб: Управління Держгеокадастру в Дрогобицькому районі, Дрогобицький районний відділ Львівської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру», ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування рішення сесії Лішнянської сільської ради від 20.01.2005 року за № 270 в частині передачі безкоштовно у власність ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0, 1400 га з цільовим призначенням будівництво та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що розташована на території Лішнянської сільської ради, визнання недійсними Державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0, 14 га, кадастровий номер :01:002:0135, виданого ОСОБА_6 серія ЯБ № НОМЕР_2 від 19.05.2011 року та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 00252 і скасування його державної реєстрації та визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 від 10.05.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Спариняк Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 588 і скасування його державної реєстрації

В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0, 1501 га, розташованої за адресою с. Лішня Дрогобицького району (квартал забудови № АДРЕСА_2 ділянка № НОМЕР_1 ), цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:002:0514, що підтверджується договором купівлі-продажу, укладеним між ним та ОСОБА_3 від 26.09.2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Юзефівим О.Б., зареєстрованим в реєстрі за № 413, а також витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку за номером НВ-16 та відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 2.

Зазначає, що за інформацією ГУ Держгеокадастру у Львівській області від 29.12.2016 року № 31-021-20593/2-16 на запит відповідача ОСОБА_1 встановлено, що земельна ділянка, яку придбав ОСОБА_4 , практично співпадає із земельною ділянкою, яка вказана у Державному акті на право власності на земельну ділянку площею 0, 1400га, серії ЯБ 345656 від 19.05.2011 року, кадастровий номер якої :01:002:0135. (площа співпадає 99, 1818 %), яка належить ОСОБА_1

10 травня 2012 року ОСОБА_6 оформила із відповідачем ОСОБА_1 договір дарування земельної ділянки площею 0, 1400га в с. Лішня Дрогобицького району, зареєстрований в реєстрі за № 588. Вважає, що Державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_6 площею 0, 1400га в с. Лішня Дрогобицького району, цільове призначення якої - будівництво та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, серії № 345656 від 19.05.2011 року, та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів право власності на землю за № 00252, кадастровий номер :01:002:0135 та відповідно Договір дарування земельної ділянки, укладений ОСОБА_6 та ОСОБА_1 10.05.2012 року, зареєстрований в реєстрі за № 588, слід визнати недійсними та скасувати, оскільки відповідачці ОСОБА_6 16 листопада 2010 року було видано раніше Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0, 865 га в АДРЕСА_3 , цільове призначення якої - будівництво та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, серії ЯБ 432169, кадастровий номер :01:003:0094. Цю земельну ділянку їй було надано безоплатно на підставі рішення Опаківської сільської ради від 17.11.2008 року за № 165. Реалізувавши своє право на безкоштовну приватизацію земельної ділянки відповідачка обманним шляхом, не повідомивши про це Лішнянську сільську раду, виготовила Державний акт серії ЯБ № 345656 від 19.05.2011 року, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 00252, кадастровий номер: :01:002:0135, посилаючись на рішення Лішнянської сільської ради від 20.01.2005 року за № 270.

У зв`язку з неправомірним отриманням відповідачкою ОСОБА_6 . Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 345656 в провадженні слідчого відділення Дрогобицького ВП ГУНП у Львівській області перебувають матеріали кримінального провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000341 від 10 березня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України за фактом отримання ОСОБА_6 безоплатно двох земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Вважає, що ОСОБА_4 є законним власником вище вказаної земельної ділянки, а оскільки на цю ж земельну ділянку претендує і відповідач ОСОБА_14 , то за захистом порушених прав змушений звернутися із заявою до суду.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 серпня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , Лішнянської сільської Рада Дрогобицького району Львівської області, за участю третіх осіб: Управління Держгеокадастру в Дрогобицькому районі Львівської області, Дрогобицький районний відділ Львівської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» про визнання недійсним та скасування рішення сесії, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійним договору купівлі - продажу земельної ділянки та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та зобов"язання не чинити перешкоди, відмовлено.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_13 , в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , Лішнянської сільської ради Дрогобицького району Львівської області за участю третіх осіб: Управління Держгеокадастру в Дрогобицькому районі, Дрогобицький районний відділ Львівської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру», ОСОБА_3 про визнання недійсними рішення сесії, Державного акту на право власності на земельну ділянку та договору дарування земельної ділянки відмовлено.

Вжиті ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15.11.2016 року заходи забезпечення позову після вступу рішення в законну силу, скасовано.

Судові витрати за подання позову ОСОБА_13 , в інтересах ОСОБА_4 , покладено за рахунок державних асигнувань.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 серпня 2017 року оскаржив позивач ОСОБА_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, судом неповністю з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судом неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Стверджує, що ні під час укладення договору дарування земельної ділянки від 12 травня 2012 року, ні в подальшому в нього не було можливості довідатися про порушення відповідачем ОСОБА_3 його права власності на земельну ділянку, тому вважає висновок суду першої інстанції про застосування наслідків пропуску строку позовної давності безпідставним та необґрунтованим. Вважає, що перебіг строку позовної давності розпочався у вересні 2016 року, коли йому стало відомо про укладення договору купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , наслідком чого стало пред`явлення позову у даній справі, а також стало відомо про початок підготовчих робіт з будівництва на його земельній ділянці, що стало підставою звернення до суду із заявою про забезпечення позову.

Посилається на те, що ОСОБА_3 не мав права укладати оспорюваний договір купівлі-продажу, оскільки на момент його укладення 26 вересня 2016 року все нерухоме майно ОСОБА_3 перебувало під арештом. Вважає, що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки слід визнати недійсним у зв`язку з наявністю заборони на відчуження об`єкта нерухомого майна в рамках виконавчого провадження та застосувати реституцію як правовий наслідок недійсності правочину.

Посилається також на те, що ОСОБА_3 не міг укладати договір купівлі-продажу земельної ділянки, оскільки він незаконно набув право власності на таку.

Зазначає, що ОСОБА_4 усвідомлював протиправність укладення договору, знав про наявність заборони на відчуження майна та про наявність прав на це майно з боку третьої особи, у зв`язку з чим не можна вважати добросовісним набуття у власність спірної земельної ділянки відповідачем ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 26.09.2016 року.

Зазначає, що Лішнянська сільська рада не мала повноважень приймати рішення № 110 від 08 серпня 2003 року про передачу у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_3 , оскільки у ОСОБА_3 не було у користуванні спірної земельної ділянки, що підтверджується довідкою Лішнянської сільської ради від 19.12.2016 року. Окрім того, спірна земельна ділянка на той час перебувала у користуванні ОСОБА_6 і питання про її вилучення, як це передбачено ЗК України не вирішувалось.

Посилається також на те, що судом не було розглянуте клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення справи, у якій вирішувалось питання правомірності набуття права власності ОСОБА_3 , що є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 серпня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

31 січня 2018 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 подали відзиви на апеляційну скаргу. ОСОБА_4 у відзиві посилаються на те, що ОСОБА_3 був власником спірної земельної ділянки, що було встановлено нотаріусом після перевірки всіх правовстановлюючих документів на земельну ділянку. Стверджує, що він є законним власником спірної земельної ділянки та добросовісним набувачем. На його думку, він та ОСОБА_1 є власниками різних земельних ділянок з різними кадастровими номерами. Стверджує, що при укладенні договору купівлі-продажу земельної ділянки приватним нотаріусом було взято з реєстру всі витяги, які свідчили про те, що заборон на відчуження спірної земельної ділянки не було. Просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 серпня 2017 року залишити без змін.

ОСОБА_3 у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що йому на праві приватної власності належала спірна земельна ділянка, а підстави на які посилається апелянт, є абсолютно неправомірними, які жодним чином не доводять його права власності на спірну земельну ділянку. Вважає, що право позивача ніким не порушено, у нього відсутні документи, які підтверджували право влансності на земельну ділянку, відсутня реєстрація права власності, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги. Просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 серпня 2017 року залишити без змін.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до наказу Передкарпатської сільськогосподарської дослідної станції № 221 від 12.10.1990 року задоволено заяву ОСОБА_6 про виділення їй присадибної земельної ділянки під будівництво житлового будинку в с. Лішня Дрогобицького району Львівської області за рахунок земель вільного присадибного фонду.

Згідно рішення Виконавчого комітету Лішнянської сільської ради народних депутатів Дрогобицького району Львівської області від 19 жовтня 1990 року за №138 «Про будівництво індивідуального житлового будинку гр. ОСОБА_6 » затверджено вищезазначений Наказ.

Рішенням Виконавчого комітету Дрогобицької районної ради народних депутатів Львівської області від 28.03.1991 року за № 62 «Про надання дозволу на індивідуальне житлове будівництво, переобладнання, використання за призначенням, самовільно споруджених будівель» ОСОБА_6 надано дозвіл на будівництво житлового будинку та господарських будівель на земельній ділянці, площею 0, 12 га.

На підставі цього рішення колективним підприємством «Дрогобицьке районне бюро планування та архітектури» 07 квітня 1991 року складено Акт «виносу в натуру меж земельної ділянки і розбивки будівель».

21.04.1991 року колективним підприємством «Дрогобицьке районне бюро планування та архітектури» видано Дозвіл № 125/91 на право закладки фундаментів під індивідуальне будівництво.

Рішенням Лішнянської сільської ради Дрогобицького району Львівської області від 20.01.2005 року № 270 ОСОБА_6 на підставі її заяви та записів земельно-облікової документації передано у приватну власність вказану земельну ділянку площею 0, 15 га в урочищі «Сад» с. Лішня під будівництво житлового будинку.

На підставі цього рішення Лішнянською сільською радою 19 травня 2011 року ОСОБА_6 видано державний акт про право власності на земельну ділянку серія ЯБ № 345656, кадастровий номер земельної ділянки :01:002:0135, акт зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 00252, площа земельної ділянки 0,1400 га в с. Лішні; цільове призначення земельної ділянки - будівництво та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Згідно плану меж земельної ділянки, який є невід`ємним від державного акту, дана земельна ділянка має наступні межі : А-Б - землі загального користування дорога; Б-В землі ОСОБА_7 (на даний час ОСОБА_8 ) В- ОСОБА_15 землі с/ради; Г ОСОБА_16 А землі ОСОБА_11

10 травня 2012 року ОСОБА_6 було укладено договір дарування вказаної земельної ділянки, який посвідчено приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Л.В. та зареєстровано в реєстрі № 588. Відповідно до вказаного Договору ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_1 належну їй на праві приватної власності земельну ділянку площею 0, 14 га, яка розташована в с. Лішня Дрогобицького району Львівської області, про що зроблено відповідний запис на державному акті про право власності на земельну ділянку та в поземельній книзі 17.09.2012 року зареєстровано за № 93.

Позивач ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,1501 га, розташованої за адресою с. АДРЕСА_4 Дрогобицького району (квартал забудови № АДРЕСА_2 ділянка № НОМЕР_1 ), цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:002:0514, що підтверджується договором купівлі-продажу, укладеним між ним та ОСОБА_3 від 26.09.2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Юзефівим О.Б., зареєстрованим в реєстрі за № 413, а також витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку за номером НВ-16 та відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 2.

В свою чергу відповідач (третя особа) ОСОБА_3 , попередній власник земельної ділянки, 19.02.2004 року отримав Державний акт серії ЛВ № 063368 на право власності на земельну ділянку площею 0, 1501 га, кадастровий номер 0:01:002:0514 за адресою в с. Лішня Дрогобицького району Львівської області, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Даний державний акт йому було видано на підставі рішення 8 сесії 4 скликання Лішнянської сільської Ради від 08.08.2003 року за № 110 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і постійне користування», згідно якого Лішнянська сільська рада передала безкоштовно у приватну власність ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель земельну ділянку площею 0, 15 га.

У листі Управління Держземагенства у Дрогобицькому районі № 1483 від 20.05.2013 року, адресованому нотаріальній конторі, який подано ОСОБА_4 зазначено, що кадастровий номер земельної ділянки на території Лішнянської сільської ради з структурою 0:01:002:0514 змінено на :01:002:0514 (державний акт серії ЛВ № 063368 зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 91 від 19.02.2004 року) 25.05.2013 року дану земельну ділянку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, де зазначено власником цієї землі - ОСОБА_3 .

Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

З матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка, яку придбав ОСОБА_4 , практично співпадає із земельною ділянкою, яка вказана у Державному акті на право власності на земельну ділянку площею 0, 1400 га, серії ЯБ 345656 від 19.05.2011 року, кадастровий номер якої :01:002:0135 (площа співпадає 99, 1818%), яка належить ОСОБА_1 .

Згідно зі статтею 152 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час звернення позивачів до суду) держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

У абзаці другому пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз`яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

З матеріалів справи вбачається, що на час винесенення Виконавчим комітетом Лішнянської сільської ради народних депутатів Дрогобицького району Львівської області рішення від 19 жовтня 1990 року за № 138 «Про будівництво індивідуального житлового будинку гр. ОСОБА_6 », яким було затверджено наказ Передкарпатської сільськогосподарської дослідної станції за № 221 від 12.10.1990 року, відповідно до якого задоволено заяву ОСОБА_6 про виділення їй присадибної земельної ділянки під будівництво житлового будинку в с. Лішня Дрогобицького району Львівської області площею 0,12 га за рахунок земель вільного присадибного фонду, діяв Земельний кодекс Української РСР (в редакції 1970 року).

Статтею 3 Земельного кодексу Української РСР (в редакції 1970 року) встановлено, що відповідно до Конституції СРСР і Конституції Української РСР земля є державною власністю, тобто всенародним добром. Земля є виключною власністю держави і надається тільки в користування. Дії, які в прямій або прихованій формі порушують право державної власності на землю, забороняються.

Відповідно до статті 20 Земельного Кодексу Української РСР (в редакції 1970 року) право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі.

Статтею 22 Земельного Кодексу Української РСР ( в редакції 1970 року) встановлено, що приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється.

За змістом наведених норм, в редакції закону, яка була чинною на час передачі у користування позивачу земельних ділянок, право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Земельний кодекс Української РСР, затверджений Законом Української РСР від 08.07.1970 року, втратив чинність на підставі постанови Верховної ради Української РСР "Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР" від 18.12.1990 року № 562- ХІІ.

Пункт 5 постанови Верховної Ради УРСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу УРСР» від 18 грудня 1990 року (введений в дію 15 березня 1991 року) передбачав, що громадяни, які мають в користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.

Згідно з пунктом 7 Перехідних положень Земельного кодексу України 2001 року (введено в дію 25 жовтня 2001 року) громадяни, які одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

З викладеного вбачається, що ОСОБА_6 правомірно набула право користування спірною земельною ділянкою, оскільки на підставі рішення виконавчого комітету Дрогобицької районної ради народних депутатів Львівської області від 28.03.1991 року за № 62 «Про надання дозволу на індивідуальне житлове будівництво, переобладнання, використання за призначенням, самовільно споруджених будівель» колективним підприємством «Дрогобицьке районне бюро планування та архітектури» 07 квітня 1991 року було складено Акт «виносу в натуру меж земельної ділянки і розбивки будівель», а 21.04.1991 року видано Дозвіл № 125/91 на право закладки фундаментів під індивідуальне будівництво.

З матеріалів справи, а саме довідки Лішнянської сільської ради, також вбачається, що ОСОБА_6 сплачувала земельний податок за земельну ділянку, яка знаходиться в с. Лішня урочище «Сад» до 2014 року включно (а.с. 27, т.1).

Відповідно до частини першої статті 29 Земельного кодексу України в редакції 1990 року та частин третьої, четвертої статті 142 Земельного кодексу України в редакції 2001 року припинення права користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача проводиться за його заявою на підставі рішення відповідної ради.

Примусове припинення права користування земельною ділянкою, вилучення земельної ділянки могло відбуватись у судовому порядку, передбаченому частиною четвертою статті 29, частиною шостою статті 31 Земельного кодексу УРСР в редакції 1990 року та статті 143, частини десятої статті 149 Земельного кодексу України в редакції 2001 року.

Зі змісту наведених норм вбачається, що громадяни, які мали в користуванні земельні ділянки, надані їм за раніше діючим законодавством, зберігали свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування, а тому надання у власність земельної ділянки, що перебуває у користуванні, іншому громадянину, підприємству, установі, організації суперечить вимогам статті 17 ЗК УРСР в редакції 1990 року та частини п`ятій статті 116 ЗК України в редакції 2001 року.

З матеріалів справи вбачається, що вилучення (викуп) земельної ділянки у ОСОБА_6 при передачі її у власність ОСОБА_3 на підставі рішення 8 сесії 4 скликання Лішнянської сільської Ради від 08.08.2003 року за № 110 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і постійне користування» не проводилось.

З матеріалів справи, а саме з Технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості, також вбачається, що як підставу винесення рішення 8 сесії 4 скликання Лішнянської сільської Ради від 08.08.2003 року за № 110 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і постійне користування» ОСОБА_3 було надано рішення Лішнянської сільської ради Дрогобицького району V сесії ІІ скликання від 30 травня 1996 року «Про виділення земельної ділянки та дозвіл індивідуального житлового будівництва», яким ОСОБА_3 виділено земельну ділянку площею 0, 15 га, квартал № 4, ділянка 31, яка розташована в селі Лішня в урочищі «Сад» (а.с. 93-108 т.1).

Проте належно завірена копія рішення Лішнянської сільської ради Дрогобицького району V сесії ІІ скликання від 30 травня 1996 року «Про виділення земельної ділянки та дозвіл індивідуального житлового будівництва» в матеріалах справи відсутня.

В той же час, з довідки виданої архівним відділом Дрогобицької районної державної адміністрації Львівської області від 19.12.2016 року за № 36/135 вбачається, що в протоколі № 5 п`ятої сесії другого скликання Лішнянської сільської ради народних депутатів від 30 травня 1996 року рішення про виділення земельної ділянки гр. ОСОБА_3 немає (а.с. 115 т.1).

Аналогічне вбачається і з належно завіреної архівної копії протоколу п`ятої сесії другого скликання Лішнянської сільської ради народних депутатів від 30 травня 1996 року (а.с. 113,114 т.1).

Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 ЗК України 2001 року є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 5 ст. 116 Земельного кодексу України (в редакції на час ухвалення рішення № 110) надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно до п. 1, 2 ст. 118 Земельного кодексу України (в редакції на час ухвалення рішення № 110) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

В матеріалах справи відсутні докази, що на момент винесення рішення Лішнянської сільської Ради від 08.08.2003 року за № 110 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і постійне користування» у користуванні ОСОБА_3 перебувала спірна земельна ділянка.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).

Враховуючи наведене колегія суддів приходить до переконання, що рішення 8 сесії 4 скликання Лішнянської сільської Ради від 08.08.2003 року за № 110 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і постійне користування» прийняте з порушенням вимог статті 116, 118 ЗК України (2001 року), що, в свою чергу, є підставою для визнання його незаконним та скасування.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Отже, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Оскільки рішення Лішнянської сільської ради Дрогобицького району Львівської області № 110 від 08 серпня 2003 року про передачу у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0, 15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель підлягає скасуванню у зв`язку із порушенням земельного законодавства, то не може залишатись в силі виданий на його підставі державний акт.

Суд першої інстанції зазначені вимоги закону не врахував та прийшов до помилкового висновку про законність набуття ОСОБА_3 права власності на спірну земельну ділянку.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції в означеній частині слід скасувати, та ухвалити нове про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , про визнання незаконним та скасування рішення Лішнянської сільської ради Дрогобицького району Львівської області №110 від 08 серпня 2003 року про передачу у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0, 15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЛВ № 9063368, виданого ОСОБА_3 підлягають до задоволення.

Статтями 328, 329 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі статтею 330 ЦК України у випадку відчуження майна особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статі 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Відповідно до статей 386, 387 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України встановлено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Саме власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України.

У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна та документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Аналогічна правова позиція закріплена і у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Зазначені вимоги закону судом першої інстанції проігноровані, що призвело до ухвалення в означених частинах незаконного рішення.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до переконання, що узадоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , Лішнянської сільської рада Дрогобицького району Львівської області, за участю третіх осіб: Управління Держгеокадастру в Дрогобицькому районі Львівської області, Дрогобицького районного відділу Львівської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0514 від 26 вересня 2016 року, укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та зобов`язання ОСОБА_4 не чинити йому - ОСОБА_1 перешкод та усунути такі у здійсненні ним права користування, володіння і розпорядження земельною ділянкою, яка знаходиться в с. Лішня Дрогобицького району Львівської області, квартал забудови № НОМЕР_3 , ділянка № НОМЕР_1 , необхідно відмовити з підстав зазначених вище.

Відповідно не підлягає до задоволення і позовна вимога ОСОБА_1 щодо скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0514, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2.

Щодо заяв сторін про застосування позовної давності у даній справі необхідно зазначити наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

У разі, якщо позивач заявив декілька позовних вимог, то питання застосування позовної давності, початку її перебігу та спливу має вирішуватися щодо кожної позовної вимоги окремо.

Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 372/1988/15-ц (провадження № 14-172цс18).

Згідно з пунктами 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції 2003 року цей Кодекс набирає чинності з 01 січня 2004 року. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, його положення застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно зі ст. 71 ЦК України в редакції 1963 року (у редакції, чинній на час прийняття оскарженого рішення року та видання на ім`я ОСОБА_3 державного акту від 19 лютого 2004 року) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до ст. 76 ЦК України в редакції 1963 року перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Статтею 80 ЦК України в редакції 1963 року встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Таким чином, ЦК УРСР в редакції 1963 року не передбачав застосування наслідків спливу позовної давності за заявою сторони у справі, тому суд при розгляді справи повинен застосувати наслідки спливу позовної давності без заяви сторони.

Таким чином, як стаття 76 ЦК України в редакції 1963 року, так і стаття 261 ЦК України в редакції 2003 року, визначають, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Отже, за змістом зазначених норм для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Тому позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року № 6-17цс17.

Позивач ОСОБА_1 стверджує, що ні під час укладення договору дарування земельної ділянки від 12 травня 2012 року, ні в подальшому в нього не було можливості довідатися про порушення відповідачем ОСОБА_3 його права власності на земельну ділянку. Зазначає, що про порушення права власності дізнався лише у вересні 2016 року, коли йому стало відомо про укладення договору купівлі-продажу від 26.09.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

В підтвердження зазначеного ОСОБА_1 подано довідки Лішнянської сільської ради, з яких вбачається, що ним сплачувався земельний податок в період 2015-2016 років, в період 2010-2014 років земельний податок сплачувався попереднім власником - його матір`ю ОСОБА_6 .

З державного акту на право приватної власності на землю, виданого ОСОБА_6 19 травня 2011 року, вбачається, що земельна ділянка межує з земельними ділянками ОСОБА_7 та ОСОБА_17 .

З акту встановлення меж та узгодження земельної ділянки ОСОБА_6 в с. Лішня, урочище «Сад» від лютого 2005 року вбачається, що таке проведено в присутності землекористувачів ОСОБА_18 та ОСОБА_19 .

З державно акту на право приватної власності на землю ІІІ-ЛВ № 056137 виданого громадянину України ОСОБА_7 Лішнянською сільською радою 12.03.1998 року вбачається, що його земельна ділянка межує з ділянкою ОСОБА_6 .

Відповідно до нотаріально посвідченого договору від 03 серпня 2000 року ОСОБА_7 подарував, а ОСОБА_20 прийняв в дар земельну ділянку площею 0.1495 га, яка належить дарителю на підставі державно акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЛВ № 056137, виданого Лішнянською сільською радою 12 березня 1998 року.

З державно акту на право приватної власності на землю серія ЛВ № 2276, виданого громадянину України ОСОБА_20 20.11.2001 року вбачається, що його земельна ділянка межує з ділянкою ОСОБА_6 ..

З державно акту на право приватної власності, виданого ОСОБА_3 19 лютого 2004 року вбачається, що його земельна ділянка межує з ділянками ОСОБА_21 та ОСОБА_22 .

З акту встановлення і узгодження меж земельної ділянки ОСОБА_3 від 12.08.2003 року вбачається, що таке проведено в присутності землекористувачів ОСОБА_21 та

ОСОБА_23 матеріалах справі відсутні будь-які докази, що на момент погодження меж спірної земельної ділянки ОСОБА_3 , ОСОБА_21 та ОСОБА_24 були землекористувачами сусідніх земельних ділянок.

Отже ні ОСОБА_6 , ні ОСОБА_1 не могли довідатися про порушення своїх прав і з огляду на наявність підписів в протоколах погодження меж від землекористувачів суміжних земельних ділянок.

Сторони не заперечують, що ОСОБА_3 будь-які роботи на спірній земельній ділянці не проводив.

А відтак, належних та допустимих доказів на спростування вищенаведених доводів позивача ОСОБА_1 відповідачами суду надано не було, а тому твердження, що позивач ОСОБА_1 міг дізналась про порушення свого права раніше строку, зазначеного ним в позовній заяві є безпідставним.

Колегія суддів приходить до висновку, що позивач ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, не пропустив строк позовної давності. Тому висновок суду першої інстанції про застосування наслідків спливу позовної давності є помилковим.

Вище перелічені докази спростовують також і твердження ОСОБА_3 та представника ОСОБА_4 про те, що спірна земельна ділянка не є тією ж земельною ділянкою, яка надавалсь у користування ОСОБА_6 .

У частині першій статті 12 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до пунктів «а» «б» «в» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;

З викладеного вище вбачається, що ОСОБА_6 , а в подальшому і ОСОБА_1 отримали у власність вищевказану спірну земельну ділянку у відповідності до вищевказаних норм закону, при цьому не було порушено вимоги частини першої статті 81, статей 116, 118 ЗК України.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до переконання, що не підлягають до задоволення позовні вимоги ОСОБА_13 , в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , Лішнянської сільської ради Дрогобицького району Львівської області за участі третіх осіб - Управління Держгеокадастру в Дрогобицькому районі, Дрогобицький районний відділ Львівської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру», ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування рішення сесії Лішнянської сільської ради від 20.01.2005 року за № 270 в частині передачі безкоштовно у власність ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0, 1400 га з цільовим призначенням будівництво та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що розташована на території Лішнянської сільської ради, визнання недійсними Державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0, 14 га, кадастровий номер :01:002:0135, виданого ОСОБА_6 , серія ЯБ № 345656 від 19.05.2011 року та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №00252 і скасування його державної реєстрації та визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 від 10.05.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Спариняк Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 588 і скасування його державної реєстрації, оскільки такі є недоведеними.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_13 , в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , Лішнянської сільської ради Дрогобицького району Львівської області за участі третіх осіб є недоведеними та безпідставними, що є самостійною підставою для відмови в позові то застосування наслідків пропуску позовної давності у зв`язку з цим судом до уваги не приймається.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Оскаржуване ж судове рішення не відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно положень п. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що оскільки висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення, а рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 серпня 2017 року до скасування та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та відмову у задоволенні позову ОСОБА_13 в інтересах ОСОБА_25 .

Статтею 382 ЦПК України, передбачено, що постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За приписами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову - на відповідача.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що з ОСОБА_3 і Лішнянська сільська рада в користь ОСОБА_1 з кожного необхідно стягнути по 704 грн. 00 коп. судового збору та в дохід держави з кожного по 298 грн. 09 коп. за подання апеляційної скарги.

Судовий збір в сумі 1 920 грн. 00 коп., який підлягав сплаті в дохід держави ОСОБА_4 (інвалід ІІ групи) при поданні позову до суду першої інстанції, слід компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.2, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 серпня 2017 року скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , Лішнянська сільська рада Дрогобицького району Львівської області, за участю третіх осіб: Управління Держгеокадастру в Дрогобицькому районі Львівської області, Дрогобицький районний відділ Львівської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» про визнання недійсним та скасування рішення сесії, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації за ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та скасування державної реєстрації за ОСОБА_4 права власності на земельну ділянку усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою і зобов`язання не чинити перешкоди задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати рішення Лішнянської сільської ради Дрогобицького району Львівської області № 110 від 08 серпня 2003 року про передачу у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0, 15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель.

Визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЛВ № 9063368, виданий ОСОБА_3

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0514, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , Лішнянська сільська рада Дрогобицького району Львівської області, за участю третіх осіб: Управління Держгеокадастру в Дрогобицькому районі Львівської області, Дрогобицький районний відділ Львівської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0514 від 26 вересня 2016 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0514, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2, зобов`язання ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_1 перешкод та усунути такі у здійсненні ним права користування, володіння та розпорядження земельною ділянкою, яка знаходиться в с. Лішня Дрогобицького району Львівської області, квартал забудови № НОМЕР_3 , ділянка № НОМЕР_1 відмовити.

У задоволенні об`єднаного позову ОСОБА_13 , в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , Лішнянської сільської ради Дрогобицького району Львівської області за участі третіх осіб - Управління Держгеокадастру в Дрогобицькому районі, Дрогобицький районний відділ Львівської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру», ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування рішення сесії Лішнянської сільської ради від 20.01.2005 року за № 270 в частині передачі безкоштовно у власність ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0, 1400 га з цільовим призначенням будівництво та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що розташована на території Лішнянської сільської ради, визнання недійсними Державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0, 14 га, кадастровий номер :01:002:0135, виданого ОСОБА_6 , серія ЯБ №345656 від 19.05.2011 року та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 00252 і скасування його державної реєстрації та визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 від 10.05.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Спариняк Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 588 і скасування його державної реєстрації відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_5 ) і Лішнянська сільська рада ( с. Лішня, вул. І.Франка, 30) в користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 АДРЕСА_4 РНОКПП НОМЕР_5 ) з кожного по 704 грн. 00 коп. судового збору та в дохід держави з кожного по 298 грн. 09 коп. за подання апеляційної скарги.

Судовий збір в сумі 1 920 грн. 00 коп., який підлягав сплаті в дохід держави ОСОБА_4 при поданні позову до суду першої інстанції, компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 лютого 2020 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.