ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 671/970/20
Провадження № 22-ц/4820/1691/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.

секретар судового засідання - Кошельник В.М.,

з участю представників учасників справи,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 14 вересня 2020 року, суддя Павлова А.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Енселко Агро" про визнання правочину недійсним,

встановив:

В червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ТОВ "Енселко Агро" у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб недійсним.

В обґрунтування позову вказала, що вона є власником земельної ділянки з кадастровим номером :05:015:0095, розміром 3,1807 га, яка розташована за межами населеного пункту на території Волочиського району Хмельницької області, Чухелівська сільська рада з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 16.09.2015 року між нею та відповідачем укладено договір про надання права користування вищезазначеною земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) (далі - Договір). Згідно з п. 3.1 Договору плата за користування земельною ділянкою, яка передається землевласником землекористувачу встановлюється за погодженням сторін та складає 38997,50 грн. за весь термін (строк) дії Договору, тобто до 31.12.2035 року. Оскільки нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 154757,23 грн., а плата за користування землею склала 38997,50 грн. протягом 20 років, що, відповідно, складає 1949,87 грн. на рік, тому існує істотний дисбаланс інтересів між сторонами договору. Просила визнати спірний договір недійсним, оскільки умови договору щодо плати за користування земельною ділянкою є несправедливими та суперечать моральним засадам суспільства, надають явну перевагу особі, яка отримує вигоду за рахунок відсутності вигоди у іншої особи, що в свою чергу призводить до істотного дисбалансу між договірними правами і обов`язками сторін. Крім того, на думку позивача, спірний правочин за своєю правовою природою є договором оренди земельної ділянки, а не договором емфітевзису, що є самостійною підставою для визнання його недійсним.

Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 14.09.2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначила, що несправедливість умов Договору доведена доказами, які судом не були оцінені належним чином. Спірний договір емфітевзису є фактично договором оренди, у зв`язку з чим до спірних правовідносин належить застосовувати положення Закону України «Про оренду землі», чого судом зроблено не було. Вказала, що дисбаланс прав та обов`язків сторін підтверджується також тим, що згідно умов Договору власник землі за плату в 1949,87 грн. на рік передав право володіння і користування земельною ділянкою землекористувачу без права коригування виплат протягом 20 років, в тому числі позбавлений права на врахування інфляції та зміни нормативно-грошової оцінки землі. Згідно умов Договору з нарахованої суми власнику землі вираховується податок з доходів фізичних осіб, орендар землі після сплати одноразового платежу в розмірі 38997,50 грн. отримав право володіння і користування земельною ділянкою площею 3,1 га, нормативно-грошова оцінка якої 154757,23 грн. протягом 20 років безкоштовно, що є несправедливим. При цьому орендар має право самостійно господарювати на земельній ділянці, має переважне право купівлі земельної ділянки. Вказала, що згідно умов Договору, у разі визнання у судовому порядку договору оренди землі недійсним, орендар має право вимагати повернення плати за користування, що суперечить ст. 21 Закону України «Про оренду землі», також орендар має право в односторонньому порядку відмовитись від виконання договору, що також свідчить про дисбаланс прав та обов`язків сторін.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Енселко Агро» вказало, що апеляційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню. Зазначило, що незгода землевласника з розміром плати за користування земельною ділянкою через чотири з половиною роки після укладення правочину не може бути підставою для визнання такого правочину недійсним. Безпідставними також є доводи скарги про те, що договір емфітевзису є окремою формою договору оренди земельної ділянки та має аналогічну суть. Посилання позивача на невідповідність укладеного договору емфітевзису вимогам законодавства, що регулює укладення договору оренди земельної ділянки, в тому числі щодо порядку сплати орендної плати та її індексацію є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

В суді представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник відповідача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив, підтримав висновки суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_1 ) є власником земельної ділянки з кадастровим номером :05:015:0095 площею 3,1807 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої за межами населеного пункту на території Чухелівської сільської ради Волочиського району Хмельницької області (а.с. 8-12).

16.09.2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ "Енселко Агро" укладено договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) (а.с. 13-15).

Право користування земельною ділянкою на підставі даного Договору зареєстровано державним реєстратором Реєстраційної служби Волочиського районного управління юстиції Хмельницької області Гричанюк М.М. 30.10.2015 року згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 25732238 (а.с. 9-11).

Згідно з першим розділом Договору, його предметом є земельна ділянка сільськогосподарського призначення з кадастровим номером :05:015:0095, відносно якої землевласник в порядку та на умовах визначених даним Договором передає землекористувачу право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).

Термін (строк) дії Договору - до 31.12.2035 року (п. 2.1 Договору).

В п. 3.1 Договору сторони погодили, що плата за користування земельною ділянкою яка передається землевласником землекористувачу встановлюється за погодженням сторін та складає 38997,50 грн. за весь термін (строк) дії Договору, наведений в п. 2.1 цього Договору.

Розмір плати за користування земельною ділянкою є фіксованим та таким, що не підлягає коригуванню при виплаті, а ні на інфляції, а ні на будь-які інші індекси та коефіцієнти (за виключенням вирахувань передбачених п. 3.4 Договору). Будь-які зміни розміру, форми та порядку виплати плати за користування земельною ділянкою можуть бути здійснені лише за згодою сторін, шляхом внесення відповідних змін до даного Договору (п. 3.2).

Плата за користування земельною ділянкою справляється у грошовій формі шляхом видачі готівкових коштів через касу землекористувача або шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок землевласника (п. 3.3).

Зазначений в п. 3.1 Договору розмір плати за користування земельною ділянкою виплачується за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших податків, обчислених (нарахованих та утриманих) згідно з вимогами чинного, на момент проведення такої виплати, податкового законодавства. Плата за користування земельною ділянкою сплачується землекористувачем протягом 5 робочих днів з дня проведення державної реєстрації права користування земельною ділянкою (п. 3.4).

Згідно видаткового касового ордера від 05.11.2015 року та відомості на виплату грошей №ЕА000008822 ОСОБА_1 проведено оплату за користування земельною ділянкою на підставі Договору в розмірі 31222,04 грн. (а.с. 47-48).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що сторони у відповідності до вимог цивільного законодавства узгодили усі істотні умови Договору, в тому числі щодо розміру, форми та порядку здійснення оплати за користування земельною ділянкою. Волевиявлення сторін відповідало їхній волі. Право користування земельною ділянкою було зареєстровано державним реєстратором. Позивач отримала відповідну плату єдиним платежем згідно умов Договору, тривалий період часу сторони виконували умови Договору, ОСОБА_1 не заявляла претензій ТОВ «Енселко Агро» щодо несправедливості умов правочину, а незгода землевласника з розміром плати за користування земельною ділянкою через чотири з половиною роки після укладення Договору не може бути підставою для визнання його недійсним.

Висновок суду є обґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.

В статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У постанові Верховного Суду України від 28.01.2015 року у справі № 6-230цс14 викладено правовий висновок, відповідно до якого частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки. Отже, принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Таким чином сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо: 1) існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; 2) заборона випливає із змісту акта законодавства; 3) така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Згідно з ч.ч. 1, 5 ст. 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України. Укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

В силу вимог ч.ч. 2, 3 ст. 409 ЦК України власник земельної ділянки має право на одержання плати за користування нею. Розмір плати, її форма, умови, порядок та строки її виплати встановлюються договором. Власник земельної ділянки зобов`язаний не перешкоджати землекористувачеві у здійсненні його прав.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) підлягає державній реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Як вбачається з матеріалів справи сторони уклали між собою договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), умови якого були ними погоджені. Договір є чітким та зрозумілим, підписаний обома сторонами, право землекористувача зареєстровано відповідним органом державної влади.

Посилання ОСОБА_1 на ту обставину, що суд помилково не застосував до спірних правовідносин положення Закону України «Про оренду землі» є необґрунтованими, позаяк сторони уклали договір емфітевзису, а не оренди. Враховуючи, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, колегія суддів приходить до висновку, що цивільні відносини між сторонами врегульовані, відтак підстав для застосування положення Закону України «Про оренду землі» за аналогією закону немає.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи встановлені вище обстави справи колегія суддів зазначає, що доводи апелянта щодо недійсності правочину через відсутність у ньому справедливих умов для обох сторін є безпідставними. Посилання на правову позицію Верховного Суду України викладену у постанові від 08.06.2016 року у справі №6-330цс16 є необґрунтованою, оскільки у вказаній справі судом розтлумачено положення Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливих умов договору. Враховуючи, що вказаний Закон регулює правовідносин, що виникають між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, в той час як у даній справі правовідносини виникли з інших підстав та метою, колегія суддів не вбачає підстав для застосування вказаного правового висновку.

Крім того, незважаючи на ту обставину, що, за твердженням позивача, умови спірного Договору є очевидно несправедливими, в той же час вона фактично погодилася з такими умовами при укладенні Договору та подальшому виконанні його умов протягом тривалого періоду часу.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини, у зв`язку з чим подана апеляційна скарга є не обґрунтованою та не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 14 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 листопада 2020 року.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова