Справа № 206/1658/20
Провадження № 2/206/639/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2020 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря судового засідання Гергіль Ю.І.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа: Управління ДАБК Дніпровської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю, -

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечення відповідача.

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій з урахуванням уточнень зазначив, що йому на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0583 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Його земельна ділянка межує із земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , користувачем якої є відповідач ОСОБА_5 . Відповідач самовільно захопив частину його земельної ділянки, змістивши огорожу в бік земельної ділянки позивача та у 2014 році розпочав та у 2017 році на межі з земельною ділянкою позивача закінчив будівництво житлового будинку літ. В-1 та бетонної підмостки навколо нього. При цьому зведений будинок на 12 см. виступає на земельну ділянку позивача, а бетонна підмостка - на 58 см. виступає на земельну ділянку позивача, чим створює перешкоди у користуванні належною позивачу земельною ділянкою. Позивач згоди відповідачу на будівництво на його земельній ділянці будь-чого не надавав, тому вважає, що збудоване відповідачем нерухоме майно є самочинним будівництвом, а він, в свою чергу, має право в установленому порядку на захист свого права власності на належну йому земельну ділянку. Також, самочинно збудований відповідачем будинок має віконні отвори, які виходять в бік його земельної ділянки, що в свою чергу порушує приватний характер життєдіяльності сім`ї позивача. Право власності на житловий будинок літ. В-1, загальною площею 124,4 кв. м. відповідач зареєстрував 03.06.2019 на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, при тому що домоволодіння АДРЕСА_1 ним було придбано у 1989 році. За словами відповідача будівництво всіх споруд на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 закінчилося у червні 2011 року. Позивач впевнений, що це не відповідає дійсності, оскільки на момент придбання ним домоволодіння АДРЕСА_1 у 2012 році, на сусідній земельній ділянці АДРЕСА_2 були збудовані тільки маленький будинок площею 48,5 кв. м. та літня кухня. На місці збудованого відповідачем житлового будинку літ. В-1 на момент придбання позивачем домоволодіння у 2012 році знаходився тільки вуличний туалет та фруктові дерева. Таким чином, відповідач здійснив будівництво житлового будинку літ. В-1, що розташований на земельній ділянці домоволодіння АДРЕСА_2 із виступом цієї будівлі на 0,12 м. та бетонної підмостки навколо будинку на 0,58 м. на сусідню земельну ділянку, що належить йому на праві власності, чим порушив його права, оскільки здійснене відповідачем будівництво з порушенням меж земельної ділянки та невідповідністю побудованого будинку вимогам ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій», порушують позивача право власності на земельну ділянку, розміри та її конфігурацію. В зв`язку із викладеним, позивач просив суд зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою кадастровий номер :381:0021, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом перенесення існуючої стіни будинку літ. В-1 та бетонної підмостки, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 на межі суміжного землекористування між земельними ділянками по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 на відстань 1,0 м до межі суміжної земельної ділянки для відновлення стану, що існував до її захоплення та шляхом перенесення існуючої частини паркану на встановлену межу (т. 1 а.с. 1-7, 82-88).

Не погоджуючись із позовом, відповідач подав відзив, в якому зазначив, що позивач вибрав невірний спосіб захисту свого порушеного права, тому в задоволенні даної позовної заяви повинно бути відмовлено. Так, ще з 1992 року на земельній ділянці відповідача вже був встановлений фундамент спірного будинку, про існування якого і позивач і колишній власник земельної ділянки позивача знали і жодної претензії з 2012 року не надавали. Тобто будівництво будинку почалося навіть не з 2014, а з 1992 року. З приводу доводів, що відповідач самовільно захопив частину земельної ділянки позивача змістивши огорожу в бік Позивача, то слід зазначити, що дана огорожа була монтована ще у 2004 році до моменту купівлі позивачем земельної ділянки. Межі, розміщення та розмір огорожі були чітко погоджені з сусідами, тобто огорожа між земельними ділянками по АДРЕСА_2 та ІНФОРМАЦІЯ_1 була встановлена повністю законно на підставі меж фактичного користування. Межі земельної ділянки були погоджені ще у 2004 році і огорожа була встановлена згідно до погоджених між сусідами розмірів і згідно до розмірів земельної ділянки, якою відповідач користувався. Позивач не наводить доказів того, що його права порушено, а навпаки, ніби-то відновлюючи свої «порушені» права, порушує права сусідів, так як при наявності межі в тому місці, де вказує позивач, земельна ділянка відповідача стає вужчої і розміри ділянки з Державного акту та технічної документації вже стають не актуальними. При визначенні координат поворотних точок меж земельної ділянки позивача по АДРЕСА_1 , яка має кадастровий № :09:381:0021 були допущені помилки при їх визначенні, а саме кадастрові межі землеволодіння позивача мають суттєві зміщення в бік землеволодіння відповідача. Причиною зміщення стала неправильна прив`язка координат поворотних точок меж земельної ділянки позивача. Саме з цієї причини кадастрові межі земельної ділянки Позивача частково накладаються на фактичні межі земельної ділянки Відповідача по АДРЕСА_2 , яка має кадастровий № :09:381:0041. Крім цього, позивач набув право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 на підставі цивільно-правого договору, що свідчить про те, що відповідна земельна ділянка була оформлена та приватизована колишнім власникам землеволодіння № НОМЕР_1 . Спірна межа землеволодінь по АДРЕСА_2 між землеволодінням № НОМЕР_2 та землеволодінням № НОМЕР_1 були визначені та погодженні суміжними землевласниками до того, як позивач набув право власності на відповідну земельну ділянку, а відтак позивач не може стверджувати про те, де проходила фактична спірна межа між землеволодінням АДРЕСА_2 та № НОМЕР_1 під час приватизації якою передбачалось обов`язкове погодження меж з суміжними землевласниками. Кадастрові номери були присвоєні також іншим земельним ділянкам по АДРЕСА_2 та по всім цим земельним ділянкам існує певна систематична похибка зміщення координат поворотних точок. Таким чином, ця систематична помилка виникла не з вини відповідача і підлягає усуненню тільки шляхом звернення до геодезистів всіх мешканців вулиці, починаючи з сусідів Позивача з іншого боку. Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. Знесення навіть самочинного будівництва може бути лише крайньою мірою. Позивач же в своєму позові ставить питання про перенесення існуючої стіни будинку, що не може бути виконане оскільки цілісність будинку буде порушена повністю. В зв`язку із чим, відповідач просив суд відмовити ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог в повному обсязі (т. 1 а.с. 133-139).

Також, відповідач подав до суду заяву про застосування позовної давності, в якій зазначив, що як вбачається з позовної заяви та з тверджень самого позивача, його права було порушено «самовільним захопленням земельної ділянки» ще у 2014 році або ж взагалі до цього. Так як позивач вказує, що саме відповідач змістив огорожу в бік його ділянки, то напевно позивач це бачив самостійно, а отже це могло відбутися тільки в період з 2012 по 2014 р.р. З цього вбачається, що позивач напевно знав про порушення його прав у 2014 році, а можливо і раніше і захищати свої права він також мав починаючи не пізніше ніж з 2014 року. Тобто, інформацію про ніби-то порушення відповідачем його прав, позивач знав ще з 2014 року. Таким чином, відповідач вважає, що позивачем було пропущено строк, в межах якого він міг заявити про порушення свого права, в зв`язку із чим відповідач просив суд застосувати до вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 по справі № 206/1658/20 строки позовної давності (т. 1 а.с. 117-120).

Позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що відповідач посилається на те, що будинок, який був зведений ним на межі земельних ділянок, було розпочато будівництвом ще у 1992 році, однак жодного доказу на підтвердження цього не надає. Даний будинок з прибудовою є самочинним будівництвом, тобто таким, що збудований на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт. З січня 2019 року громадяни змогли у спрощеному порядку ввести в експлуатацію, зокрема, збудовані (без оформлення дозвільних документів) у період з 5 серпня 1992 року до 9 квітня 2015 року індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки загальною площею до 300 квадратних метрів, а також господарські (присадибні) будівлі і споруди загальною площею до 300 квадратних метрів, за умови, що вони збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення. Позивач вважає, що саме тому відповідач зазначив у всіх документах, що будинок літ. В-1 з прибудовою літ. в-1 було збудовано у 2011 році. Декларація про готовність об`єкта до експлуатації не підтверджує зведення будівлі у відповідності до вимог ДБН, також це не підтверджують і витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, технічний паспорт станом на 06.02.2019 та державний акт на право власності на земельну ділянку, які були надані відповідачем до відзиву на позовну заяву. Відповідач у відзиві посилається на те, що огорожа між земельними ділянками була монтована ще у 2004 році та як на доказ посилається на акт встановлення існуючих зовнішніх меж земельної ділянки в натурі від 14.03.2004 року, однак даний документ не є належним доказом по справі, оскільки підтверджує тільки те, що суміжними землекористувачами при приватизації відповідачем земельної ділянки ніяких претензій щодо існуючих меж землекористування не заявлено. При цьому межові знаки, якими повинна була бути закріплена земельна ділянка відповідача, не встановлювалися. Щодо зміщення огорожі в бік земельної ділянки позивача, то в позовній заяві було зазначено, що це відбувалося вже під час будівництва будинку літ. В-1, а саме за період з 2014 по 2017 роки. Щодо наданого відповідачем до відзиву звіту про винесення в натуру меж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , то даний звіт було складено інженером-геодезистом у червні 2020 року та у ньому зазначено, що місцеположення кутів зовнішніх меж землекористування відновлено в натурі по фактичному їх положенню на місцевості в присутності землекористувача та суміжних землекористувачів, однак позивач, як суміжний землекористувач не був присутнім при проведенні даного дослідження, хоча відповідач замовляв це дослідження вже після відкриття провадження у справі і достовірно знаючи про існуючий між стронами спір. Під час винесення кутів поворотів меж земельної ділянки в натурі виявлено зміщення кадастрових меж земельної ділянки відносно фактичного положення огорож. Відповідно до схеми зміщення кадастрових меж земельної ділянки відносно фактичного положення огорож, яка додана до звіту, фактична межа земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 не відповідає кадастровій межі на 0,60 м по відношенню до земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач встановив огорожу на земельній ділянці позивача на 0,80 м з боку АДРЕСА_2 та 0,58 м з боку АДРЕСА_3 . При придбанні земельної ділянки у 2012 році на місці будинку літ. В-1 нічого не було, був тільки вуличний туалет та фруктові дерева, тому позивач і не звернув увагу, що огорожа стоїть на 80 см на його земельній ділянці, та тільки після зведення відповідачем стіни будинку на межі їх земельних ділянок, позивач побачив, що відповідач фактично захопив самовільно частину належної йому земельної ділянки. Станом на липень 2015 року будівля літ. В-1 в домоволодінні АДРЕСА_2 збудована не була. Позивач вважає, що безпідставним є посилання відповідача на те, що згідно висновку інженера-геодезиста ОСОБА_6 зміщення кадастрових меж земельної ділянки відносно фактичного положення огорож може носити систематичний характер по всій АДРЕСА_2 , оскільки даний висновок спеціаліста не спростовує, а навпаки підтверджує факт зміщення кадастрових меж земельної ділянки відповідача відносно фактичного положення огорожі з боку домоволодіння позивача. Відповідач слушно посилається на норми статті 376 ЦК України, як на підставу своїх заперечень, однак саме ці норми права порушені ним при зведенні будинку літ В-1 на межі їх земельних ділянок, а саме: житловий будинок літ. В-1 з прибудовою літ. в-1 збудований частково на земельній ділянці позивача, даний будинок збудовано відповідачем без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту та даний будинок зведено з істотним порушенням будівельних норм і правил. Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності, то позивач категорично заперечує, що ним був пропущений строк звернення до суду із вимогою про усунення перешкод у користуванні власністю. Тільки після складання Технічного звіту з топографо-геодезичних робіт по виносу точок кутів повороту меж земельних ділянок він упевнився у тому, що його припущення були вірними. Враховуючи викладене, позивач вважає що ним не порушено строк позовної давності на звернення до суду з позовом, встановлений ст. 257 ЦК України (т. 1 а.с. 172-178).

Відповідач подав до суду заперечення, в яких зазначив, що доводи позивача з приводу незаконності побудованого ним будинку є недоречними, так як всі документи дозвільного характеру та такі, що підтверджують отримане ним законне право власності на нього додані до матеріалів. Щодо посилання позивача у позовній заяві і у відповіді на відзив про зміщення огорожі з 2014 по 2017 р.р. вбачається, що дане посилання є безпідставним оскільки не підтверджується жодним документом. Щодо звіту інженера-геодезиста, то він підтверджує не «факт захоплення частини земельної ділянки», як вказано у відповіді на відзив, а підтверджує системну похибку, яка присутня при визначенні координат поворотних точок. Посилання позивача на те, що строк подання даного позову до суду не пропущений є безпідставними, оскільки «впевненість» позивача в тій чи іншій обставині не може бути прийнята судом як належний доказ пропуску строку для подання позову (т. 2 а.с. 19-20).

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі, пославшись на підстави, викладені у позовній заяві (т. 2 а.с. 29-30).

Представник відповідача ОСОБА_7 в судовому засідання просила в задоволенні позовних вимог відмовити повністю, пославшись на підстави, викладені у відзиві з додатками та запереченнях та зазначила, що у висновку експерта відсутні посилання, що експертиза проводилася для суду та відсутня інформації про попередження експерта про кримінальну відповідальність (т. 2 а.с. 45-46).

В судовому засіданні відповідач просив в задоволенні позовних вимог відмовити повністю та зазначив, що у 2004 році відповідач приватизував земельну ділянку, сусіди та геодезист були присутні як свідки, від сусідів не було ніяких заперечень по межам цієї ділянки. Коли він робив відмосток, він попередив позивача, що будуть мінятися опори на металеві, після чого він почав демонтувати паркан. Позивач повідомив відповідачу, що через супутник йому стало відомо, що будинок частково знаходиться на його земельній ділянці. Відповідач хотів мирно врегулювати це питання та запропонував переміряти розміри ділянок. По документам все вірно, а по супутнику ніби-то зміщення на 70 см. Фундамент почав робити десь у 2007 році. Паркан він з часу його встановлення не чіпав. З попереднім власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 , як і з іншими сусідами він узгоджував межі. Він збудував будинок на 80 см від паркану. Коли він будував будинок, то він не виходив за межі його земельної ділянки (т. 2 а.с. 60-62, 107-112).

Представник відповідача ОСОБА_8 в судовому засідання у задоволенні позовних вимог просив відмовити та зазначив, що експерт зробив помилку у висновку, вимоги є несправедливими, а схема у висновку не співпадає з тими схемами, що містяться в державних актах (т. 2 а.с. 60-62).

Представник відповідача ОСОБА_3 просив в задоволенні позовних вимог відмовити повністю та зазначив, що позивач не надав земельно-технічної експертизи, а в даному випадку тільки вона могла підтвердити наявність порушення, було надано тільки будівельно-технічну експертизу, але вона була зроблена не для суду та не зазначено про попередження експерта про кримінальну відповідальність, крім того об`єкт самочинного будівництва не встановлено жодним судовим рішенням ( т. 2 а.с. 107-112).

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

17.04.2020 позивач звернувся до суду з даною позовною заявою та додатками (т. 1 а.с. 1-77).

22.04.2020 ухвалою судді дану позовну заяву залишено без руху (т. 1 а.с. 80а).

06.05.2020 до канцелярії суду від позивача надійшла уточнена позовна заява (т. 1 а.с. 82-88).

15.05.2020 відкрито провадження по даній справі, призначено підготовче судове засідання на 26.05.2020 та повернуто без розгляду клопотання позивача ОСОБА_4 про витребування доказів (т. 1 а.с. 94-95).

25.05.2020 від відповідача надійшло клопотання про перенесення судового засідання (т. 1 а.с. 101).

26.05.2020 судом продовжено строк підготовчого провадження відкладено підготовче судове засідання на 23.07.2020 (т. 1 а.с. 109).

22.07.2020 від відповідача надійшла заява про відкладення судового засідання (т. 1 а.с. 116).

23.07.2020 відповідач подав до суду заяву про застосування позовної давності та відзив на позовну заяву з додатками (т. 1 а.с.117-120, 133-169).

23.07.2020 судом продовжено строк підготовчого провадження та відкладено підготовче судове засідання на 03.08.2020 (т. 1 а.с. 121).

30.07.2020 від відповідача надійшла заява про перенесення судового засідання (т. 1 а.с. 126).

03.08.2020 судом було прийнято відзив на позовну заяву та відповідь на відзив, встановлено строк відповідачу для подання заперечень, задоволено заяви про допит свідків, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 27.08.2020 (т. 1 а.с. 128-129, 170, 171, 172-194).

06.08.2020 до суду від відповідача надійшли заяви про поновлення строків для подання відзиву, на поновлення строків для подання зустрічної позовної заяви разом з зустрічної позовної заявою (т. 2 а.с. 2-3, 5-6, 7-11).

Ухвалою судді від 11.08.2020 зустрічну позовну заяву залишено без руху (т. 2 а.с. 12).

13.08.2020 до суду від відповідача надійшла заява про перенесення судового засідання та заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву (т. 2 а.с. 14, 18-20).

17.08.2020 від відповідача до суду надійшла уточнена зустрічна позовна заява (т. 2 а.с. 21-27).

27.08.2020 судом відмовлено у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_2 на поновлення строків для подання зустрічної позовної заяви та повернуто заявнику (відповідачу) ОСОБА_2 зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зобов`язання відновити паркан між ділянками (т. 2 а.с. 28, 37-39).

27.08.2020 в судовому засідання судом було встановлено порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються під час розгляду справи по суті та заслухано вступні слова позивача та його представника та оголошено перерву до 09.09.2020 (т. 2 а.с. 29-30).

09.09.2020 судом заслухано вступне слово представника відповідача, відповіді на питання учасників справи, заслухано пояснення експерта ОСОБА_9 , визнано явку відповідача обов`язковою та оголошено перерву до 02.10.2020 (т. 2 а.с. 46-48).

02.10.2020 засобами електронного зв`язку від представника позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи (т. 2 а.с. 55-56).

02.10.2020 судом відмовлено в задоволенні заяви представника позивача про відкладення розгляду справи, заслухано вступне слово відповідача, його відповіді на питання, вступне слово представника відповідача ОСОБА_8 та оголошено перерву до 27.10.2020 (т. 2 а.с. 60-62).

27.10.2020 оголошено перерву до 11.11.2020 у зв`язку з неявкою свідка ОСОБА_10 (т. 2 а.с. 69-70).

09.11.2020 від представника відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи (т. 2 а.с. 77).

11.11.2020 судове засідання було відкладено на 27.11.2020 у зв`язку з неявкою сторін в судове засідання та клопотанням представника відповідача (т. 2 а.с. 81).

13.11.2020 від свідка ОСОБА_10 надійшла заява про можливість прийняття участі в режимі відеоконференції (т. 2 а.с. 86, 87).

26.11.2020 від представника позивача на електронну адресу суду надійшла заява про відкладення розгляду справи (т. 2 а.с. 94).

27.11.2020 задоволено заяву представника позивача про відкладення розгляду справи та відкладено розгляд справи на 21.12.2020 (т. 2 а.с. 98-99).

21.12.2020 судом допитано свідка ОСОБА_10 , заслухано вступне слово представника відповідача ОСОБА_3 , заслухано відповіді на питання учасників справи, досліджено письмові докази, що містяться в матеріалах справи, переглянуто відеозаписи (т. 2 а.с. 107-112).

21.12.2020 оголошено вступну та резолютивну частини рішення (т. 2 а.с. 113).

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

ОСОБА_4 є власником земельної ділянки АДРЕСА_4 , кадастровий номер :09:381:0021, що підтверджується копією договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.05.2012, копією витягу з Державного реєстру правочинів від 21.05.2012, копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності від 15.07.2014 та копією витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 13.06.2019 (т. 1 а.с. 12-13, 14, 15, 20-24).

Згідно копії відповіді від 05.06.2019 Г-21 на звернення ОСОБА_11 щодо встановлення паркану між домоволодіннями за адресою: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , повідомлено, що 05.06.2019 відбулось засідання комісії з питань розгляду земельних спорів, на якому сусіди не дійшли згоди щодо межі між володінням (т. 1 а.с. 32, 65).

Згідно копії технічного звіту з топографо-геодезичних робіт по виносу точок кутів повороту меж земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1 та додатками до нього вбачається, що в ході виконання робіт було закріплено точки кутів повороту меж земельних ділянок суміжних з земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , що відображено у відповідних схемах (т. 1 а.с. 33-50).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 27.12.2019 встановлено, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку А-1, прибудови а-1, житлового будинку В-1, прибудови в-1, господарського блоку Д за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 51-52).

20.09.2018 ОСОБА_4 звернувся до Управління державного архітектурно-будівельного контролю ДМР та йому було надано відповідь від 11.10.2018 № Х-11/1, в якій було зазначено, що 08.10.2018 управлінням було здійснено виїзд для проведення позапланової перевірки на об`єкт містобудування за адресою: АДРЕСА_2 . Перевірку не вдалося провести через відсутність на момент перевірки суб`єкта містобудування або його представника (т. 1 а.с. 68, 69).

15.04.2019 ОСОБА_4 звернувся до Управління державного архітектурно-будівельного контролю ДМР та йому було надано відповідь від 21.05.2019 № Х-1/1, в якій було зазначено, що посадовою особою Управління, було здійснено виїзд для проведення позапланової перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил за адресою: АДРЕСА_2 . Перевірку не вдалося провести через відсутність на момент перевірки суб`єкта містобудування або його представника (т. 1 а.с. 66, 67).

30.05.2019 ОСОБА_4 звернувся до Управління державного архітектурно-будівельного контролю ДМР та йому було надано відповідь від 19.06.2019 № Х-2/1, в якій було зазначено, що під час виїзду уповноважених осіб управління у травні 2019 року за адресою: вул. Іларіонівська, 42, ознак будівництва не виявлено, будівельна техніка відсутня. В Управління відсутні підстави для здійснення заходів державного архітектурно-будівльеного контролю за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 70, 71).

25.06.2019 ОСОБА_4 звертався до Департаменту державної Архітектурно-будівельної інспекції в Дніпропетровській області із заявою про порушення права володіння земельною ділянкою та самовільне будівництво (т. 1 а.с. 55).

Згідно копії декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 20.03.2019 № ДЛ 11, житловий будинок В-1, прибудова в-1, господарський блоку Д (погріб) за адресою: АДРЕСА_2 введено в експлуатацію як об`єкт з незначними наслідками (СС1). Початок будівництва 15.09.2009, кінець 25.06.2011 (т. 1 а.с. 140-141).

Відповідно до копії державного акту на право приватної власності на землю серії ДП № 167425 та копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.03.2019 ОСОБА_2 належить земельна ділянка площею 0,0628 га., що розташована по АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 142, 143).

Згідно копії акту встановлення існуючих зовнішніх меж земельної ділянки в натурі від 14.03.2004 проведено встановлення в натурі меж земельної ділянки землекористувача ОСОБА_2 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Суміжними землекористувачами ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 ніяких претензій при встановленні існуючих меж землекористування не заявлено (т. 1 а.с. 144).

Із технічного паспорту на садибний індивідуальний будинок, виготовленого станом на 06 лютого 2019 року виданого ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_2 , вбачається, що в дійсності за зазначеною адресою було збудоване нерухоме майно: житловий будинок В-1, прибудова в-1, господарський блоку Д (погріб) (т. 1 а.с. 145-151).

Згідно копії сертифікату інженера-геодезиста № 010565 винесення в натурі меж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 та додаткам до нього, було виявлено зміщення кадастрових меж земельної ділянки відносно фактичного положення огорож, яке наведено у схемі. Зміщення може носити систематичний характер на ділянках по вул. Іларіонівська (т. 1 а.с. 152-159).

10.12.2019 ОСОБА_2 звертався до керівника Виконавчого комітету Самарської районної у місті Дніпрі ради з проханням вжити заходів щодо вирішення земельного спору, що виник по АДРЕСА_5 (т. 1 а.с. 164-165).

В судовому засіданні експерт ОСОБА_9 пояснив суду, що ним було проведено експертне дослідження на замовлення ОСОБА_4 за його участі та за участі геодезистів. Геодезистами через супутник було встановлено межі згідно акту. За цими даними експертом було встановлено порушення протипожежних розривів на земельній ділянці ОСОБА_4 , свій висновок повністю підтримав.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 показала суду, що обставини, зазначені ОСОБА_2 у документах, наданих для оформлення технічного паспорту відповідали дійсності. До її повноважень входить здійснити геометричні заміри будинку, встановити технічний стан, що і було зроблено. До її повноважень не входить встановлення відповідності нормам ДБН. Дата спорудження вона не визначає, це вписується зі слів замовника.

Судом було також досліджено відеозаписи, з яких було встановлено що між сторонами дійсно виник конфлікт щодо меж їх земельних ділянок та позивач звертався до відповідача з вимогою перенести стіну житлового будинку та паркан (т. 1 а.с. 194).

ІV. Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Суд відхиляє документи, долучені до матеріалів справи, а саме копії: довідки про склад сім`ї, характеристики ОСОБА_15 , характеристики ОСОБА_2 , довідки з лікарні (а.с. 160-163), оскільки ці докази не доводять/спростовують обставини, які входять до предмету доказування, за своїм змістом не містять доказового значення по даному предмету спору.

Відповідно до копії висновку експерта за результатами проведення експертного будівельно-технічного дослідження № 160-20, складеного 20.03.2020, будівлі, які збудовані у домоволодінні АДРЕСА_2 вздовж межі з домоволодінням АДРЕСА_1 не відповідають вимогам ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій», а саме п. 6.1.40, п. 6.1.41, п. 15.2.2 та частково розташовані на земельній ділянці АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 25-31).

Даний висновок експерта не може бути визнаний судом належним та допустимим доказом з огляду на наступне.

Так, ст. 106 ЦПК України, передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи.

Частиною 6 ст. 106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно з ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Разом з тим, у висновку експерта за результатами проведення експертного будівельно-технічного дослідження № 160-20, складеного 20.03.2020не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.12.2019 по справі № 522/1029/18.

Окрім цього, в даному висновку при дослідження використовувались ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій», які набрали чинності 01.10.2019, при цьому реєстрації права власності на житловий будинок В-1, прибудову в-1, господарського блоку Д (погріб) відбулася 03.06.2019.

V. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ст. 95 ЗК України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: самостійно господарювати на землі; на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Власники та землекористувачі суміжних земельних ділянок повинні жити за правилами добросусідства, тобто зобов`язані співпрацювати при вчиненні дiй, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них, не порушувати законні права один одного (ст.ст. 91, 96, 103 ЗК України).

Відповідно до ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осiб на земельнi дiлянки здійснюється шляхом, зокрема: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобіганню вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; застосування інших, передбачених законом способів.

Разом з тим, за вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За змістом статей 13, 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону.

Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування (статті 79, 79-1 ЗК України).

Згідно зі статтею 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані, зокрема, не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.

Власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (стаття 103 ЗК України).

Відповідно до частини першої статті 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

За змістом частини першої статті 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.

Частиною другою статті 90 ЗК України визначено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Одним із способів захисту прав на земельну ділянку є відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, а також застосовування інших, передбачених законом, способів (стаття 152 ЗК України).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про землеустрій», межування земель - це комплекс робіт із встановлення чи відновлення в натурі (на місцевості) меж адміністративно-територіальних одиниць, меж земельних ділянок власників, землекористувачів, у тому числі орендарів, із закріпленням їх межовими знаками встановленого зразка. План земельної ділянки - графічне зображення, що відображає місцезнаходження, зовнішні межі земельної ділянки та межі земель, обмежених у використанні і обмежених (обтяжених) правами інших осіб (земельних сервітутів), а також розміщення об`єктів нерухомого майна, природних ресурсів на земельній ділянці.

Згідно п. 5.1 Розділу ІІ Науково-методичних рекомендацій, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 26.12.2012 № 1950/5) з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, основними завданнями будівельно-технічної експертизи є: визначення відповідності розробленої проектно-технічної та кошторисної документації вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва; визначення відповідності виконаних будівельних робіт та побудованих об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд тощо) проектно-технічній документації та вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва; визначення відповідності виконаних будівельних робіт, окремих елементів об`єктів нерухомого майна, конструкцій, виробів та матеріалів проектно-технічній документації та вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва; визначення, перевірка обсягів і вартості виконаних будівельних робіт та складеної первинної звітної документації з будівництва та їх відповідність проектно-кошторисній документації, вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва; визначення групи капітальності, категорії складності, ступеня вогнестійкості будівель і споруд та ступеня будівельної готовності незавершених будівництвом об`єктів; визначення технічного стану будівель, споруд та інженерних мереж, причин пошкоджень та руйнувань об`єктів та їх елементів; визначення вартості будівельних робіт, пов`язаних з переобладнанням, усуненням наслідків залиття, пожежі, стихійного лиха, механічного впливу тощо; визначення можливості та розробка варіантів розподілу (виділення частки; порядку користування) об`єктів нерухомого майна.

Відповідно до п. 6.1 Розділу ІІ Науково-методичних рекомендацій, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 26.12.2012 № 1950/5) з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, основними завданнями земельно-технічної експертизи є визначення фактичного землекористування земельними ділянками, а саме фізичних характеристик земельних ділянок (конфігурації, площі, промірів тощо); визначення відповідності фактичного розташування будівель, споруд та інших об`єктів відносно меж земельних ділянок їх розташуванню у відповідній технічній документації; визначення відповідності фактичного землекористування в частині порушення меж та накладання земельних ділянок відповідно до правовстановлювальних документів та документації із землеустрою на ці земельні ділянки; визначення можливості розподілу (порядку користування) земельними ділянками, розробка варіантів їх розподілу (порядку користування); визначення можливих варіантів підходу та проїзду до земельних ділянок, встановлення земельного сервітуту.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вирішуючи питання про знесення нерухомого майна, суди в кожному випадку з`ясовують, яку частину земельної ділянки займає споруджена будівля, її розмір і конфігурацію, яка частина будівлі підлягає знесенню. За необхідності з`ясування питань, що виникають при розгляді справи і потребують спеціальних знань, суд має право призначити експертизу. Невстановлення вказаних обставин унеможливлює виконання такого рішення.

Зазначене узгоджуються з правовим висновком Верховного Суду України викладеним у постанові від 19 квітня 2017 року у справі № 6-129цс17.

У спірних правовідносинах питання щодо визначення відповідності фактичного землекористування в частині порушення меж та накладання земельних ділянок відповідно до правовстановлювальних документів та документації із землеустрою на ці земельні ділянки потребуть спеціальних знань і мають бути підтверджені висновком судової земельно-технічної експертизи, однак дана експертиза проведена не було, відповідних клопотань зі сторони позивача про її призначення заявлено не було.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

При цьому, цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Однак відсутність законодавчо закріпленого визначення поняття «спосіб захисту права та/або інтересу» не виключає виокремлення матеріально-правового та процесуально-правового аспектів захисту цивільного права та інтересу.

Так матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

В свою чергу процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що суди розглядають в порядку відповідного виду судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із відповідних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При цьому вказаний аспект включає в себе не лише правильність обрання передбаченого законом або договором способу захисту, але і необхідність належного правового обґрунтування вимог відповідними нормами права.

Тобто, саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів.

Тобто, на думку суду, виходячи з аксіоми цивільного судочинства jura novit curia - «суд знає закон», при розгляді справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, яка проте не може бути застосована судом для вирішення спору по суті за відсутності відповідного клопотання позивача у справі, оскільки інший підхід суду порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача (який звертається саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою) так і відповідача (який заперечуючи проти позову наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які наводяться позивачем у справі).

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23.09.2019 по справі № 917/1739/17.

Тому, враховуючи принцип диспозитивності та змагальності, позовні вимоги позивача щодо усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою кадастровий номер :381:0021, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 шляхом перенесення існуючої стіни будинку літ. В-1 та бетонної підмостки, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 на межі суміжного землекористування між земельними ділянками по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 на відстань 1,0 м до межі суміжної земельної ділянки для відновлення стану, що існував до її захоплення та шляхом перенесення існуючої частини паркану на встановлену межу задоволенню не підлягають, оскільки порушення меж земельних ділянках (відстань, розміри та інше) належними засобами доказування позивачем не доведено.

Щодо позовних вимог про перенесення існуючої стіни будинку літ. В-1 та бетонної підмостки, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 на межі суміжного землекористування між земельними ділянками по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 на відстань 1,0 м до межі суміжної земельної ділянки для відновлення стану, що існував до її захоплення слід зазначити наступне.

Зміст права власності, яке полягає в праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він свідчить, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до цієї статті, власник має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном - негаторний позов.

Однією з особливостей цього позову, як правило, є відсутність спорів з приводу належності позивачу майна на праві власності чи іншому титулі, де відповідач перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження майном. При цьому, суду мають бути подані докази, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним правомочностей щодо належного йому майна.

Необхідно також звернути увагу, що негаторний позов має на меті усунення тривалих порушень зазначених повноважень власника, а не тих, що мали місце в минулому.

У відповідності до ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», у разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа відповідної інспекції державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису. У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, інспекція державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням. За рішенням суду самочинно збудований об`єкт підлягає знесенню з компенсацією витрат, пов`язаних із знесенням об`єкта, за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) таке самочинне будівництво. Замовником робіт із знесення зазначеного об`єкта є інспекція державного архітектурно-будівельного контролю, за позовом якої прийнято відповідне рішення суду.

Частиною 2 статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

У відповідності до п. «д» ч. 1 ст. 90 ЗК України власники земельних ділянок мають право споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі.

Відповідно до ст. 376 Цивільного кодексу України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд лише за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Проводячи аналіз зазначених правових норм, суд доходить до висновку, що знесення самочинно збудованого нерухомого майна саме в судовому порядку допускається тільки у тому разі, якщо зазначене майно збудовано з істотним порушення будівельних норм і правил, з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, у разі неможливості провести відповідну перебудову цього майна або відмови особи від проведення цієї перебудови.

Крім того, відповідно до п.п. 5, 17, 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», право на звернення до суду, згідно до вимог статті 376 ЦК, з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. Відповідно до положень статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 Земельного кодексу України. Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. В інших випадках суд за позовом відповідного державного органу чи органу місцевого самоврядування може на підставі частини сьомої статті 376 ЦК зобов`язати забудовника здійснити перебудову житлового будинку, будівлі, споруди або іншого об`єкта нерухомості, який побудовано чи будується з істотними відхиленнями від проекту або з істотним порушенням основних будівельних норм і правил, у тому разі, коли таке будівництво суперечить суспільним інтересам, порушує права інших осіб, коли порушення будівельних норм і правил є істотним, а також є технічна можливість виконати перебудову.

У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України).

Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Крім того, Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 18.04.2019 по справі № 206/6229/15-ц дійшов висновку, що право на звернення до суду з позовом про знесення самочинного будівництва на підставі статті 376 ЦК України сусідній землекористувач не має, таке право належить зокрема відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю.

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі №522/5487/17, вбачається наступне: «Проаналізувавши зміст ч. 1 ст. 38 та п. 3 ч. 4 ст. 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що орган державного архітектурно-будівельного контролю у разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, уповноважений видати припис про усунення порушень, у тому числі шляхом знесення самочинного збудованого об`єкта. Цей припис є обов`язковою передумовою для можливості контролюючого органу на звернення до суду на підставі ч. 1 ст. 38 вказаного Закону у зв`язку з його невиконання.

Отже, згідно вимог ст. 38, ст. 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» і ст. 376 ЦК України, орган державного архітектурно-будівельного контролю за наявності обставин, передбачених абзацом першим частини першої статті 38 цього Закону (у разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою), уповноважений та зобов`язаний видати припис про усунення порушень, у тому числі шляхом знесення самочинного збудованого об`єкта особі, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво. Цей припис є обов`язковою передумовою для можливості контролюючого органу на звернення до суду на підставі абз. 2 ч. 1 ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у зв`язку з його невиконанням.

Однак, Управлінням ДАБК Дніпровської міської ради жодного припису про усунення порушень за адресою: АДРЕСА_2 видано не було.

Згідно п. 1.4.1., 1.4.3. Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 р. за № 927/11207 переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства. До елементів перепланування жилих приміщень належать: перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків.

Такого ж висновку можна дійти і щодо перенесення існуючої стіни будинку літ. В-1 та бетонної підмостки, оскільки, по-перше, перенесення існуючої стіни є фактично перебудовою, при якій частину будинку прийдеться знести та побудувати заново, а право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудови будівництва на підставі статті 376 ЦК України позивач ОСОБА_4 не має, як було зазначено вище, по-друге, судом не було встановлено порушення прав ОСОБА_4 самочинним будівництвом будинку літ. В-1 та бетонної підмостки, а також, судом не було встановлено та позивачем не було доведено, що взагалі існує технічна можливість здійснити таку перебудову, а тому у задоволенні цих вимог необхідно відмовити.

При цьому на відміну від дій по звільненню земельної ділянки від паркану, знесення самочинного об`єкта нерухомості (в даному випадку - прибудови), відповідно до статті 376 ЦК України, є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

Такий висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1721цс16.

Отже, позивач зобов`язаний був довести факт самочинності предмета спору, порушення його прав як власника суміжної земельної ділянки та обґрунтованості захисту його прав лише у такий спосіб, як знесення.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 369/8107/15-ц.

Вирішуючи даний спір, суд виходить з того, що вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом перенесення існуючої стіни будинку літ. В-1 та бетонної підмостки не підлягають задоволенню, оскільки позивач просив вжити крайніх заходів по усуненню порушень його прав, які так і не було доведено в судовому засіданні.

Крім того, позивачем не надано доказів технічної можливості демонтажу без пошкодження конструкції споруди в цілому, а отже така вимога є передчасною.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 21 травня 2020 року по справі № 726/874/15-ц.

Крім цього, частиною 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Право власності ОСОБА_2 на житловий будинок В-1, прибудова в-1, господарський блоку Д (погріб) становить «майно», яке підпадає під захист статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

У практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", «Серков проти України») напрацьовано три критерії, які слід оцінювати стосовно сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Зеленчук та Цицюра проти України» зазначено, що перша і найважливіша вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державної влади у безперешкодне користування своїм майном повинно бути законним: друге речення першого абзацу дозволяє позбавлення майна тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення дотримання «законів». Більш того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, властивий всім статтям Конвенції. Принцип законності передбачає, що відповідні положення національного законодавства є досить доступними, точними і передбачуваними в їх застосуванні.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає непередбачуваності закону. Сумніви щодо тлумачення закону, які залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

В питаннях оцінки «пропорційності» Європейський суд з прав людини, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»). Таким чином, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини майнове право особи може бути припинено, зокрема у разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства.

Беручи до уваги презумпцію правомірності набуття права власності, зважаючи на те, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 є житлом відповідача та його сім`ї, право власності на яке не скасовано не визнано незаконним, враховуючи, що зміщення меж земельних ділянок сталося не з вини відповідача, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 , що по своїй сутті є втручанням у право на мирне володіння майном ОСОБА_2 не є пропорційним визначеним цілям та за своїми наслідками призведуть до втручання у право ОСОБА_2 на мирне володіння своїм майном, передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, що призведе до руйнування житла та надмірних витрат відповідача, отже необхідного балансу між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються не буде дотримано, а тому такі вимоги задоволенню не підлягають.

Порушення права, закріпленого в статті 1 Протоколу № 1 (захист власності) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод за аналогічних обставин було також констатовано у рішенні ЄСПЛ у справі «Байкін та інші проти Росії» та навіть з урахуванням того, що будинок не було знесено ЄСПЛ все одно констатував Порушення права, закріпленого в статті 1 Протоколу № 1 (захист власності) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та присудив 2 тис. євро відшкодування моральної шкоди.

Окрім цього, слід зазначити, що з колишнім власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 було встановлено в натурі існуючі межі землекористування та ніяких претензій колишній власник земельної ділянки ОСОБА_12 при встановлені існуючих меж землекористування не заявила, а згідно ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

До того ж, інженером-геодезистом при винесенні в натурі меж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_5 було встановлено систематичний характер зміщення на ділянках по АДРЕСА_5 , отже земельна ділянка ОСОБА_4 також фактично зміщена на іншу земельну ділянку сусіда, однак її розмір фактично залишається таким же, а у випадку перенесення існуючої стіни будинку літ. В-1 та бетонної підмостки, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 на межі суміжного землекористування між земельними ділянками по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 на відстань 1,0 м до межі суміжної земельної ділянки для відновлення стану, що існував до її захоплення та шляхом перенесення існуючої частини паркану на встановлену межу, ОСОБА_4 фактично збільшить розмір своєї земельної ділянки за рахунок сусідньої земельної ділянки, тобто таким чином позивач безпідставно може збільшити розмір своєї ділянки, що є неприпустимим.

Таким чином, наявність технічного зміщення меж земельних ділянок по всій АДРЕСА_5 , в тому числі накладення земельної ділянки № НОМЕР_2 на земельну ділянку № НОМЕР_1 було не з вини відповідача, а тому підстав для усунення перешкод у користуванні власністю не має.

Суд не враховує під час розгляду даної справи судову практику, викладену у постанові Верховного суду від 28.02.2020 по справі № 363/5144/15-ц, на яку посилається позивач в своїй позовній заяві, адже предмет позову та обставини справи № 363/5144/15-ц суттєво відрізняються від даної справи та у висновку експерта по справі № 363/5144/15-ц було надано відповідь про можливість перебудови, при цьому в даній справі таке питання експертом не вирішувалося та перед ним навіть не ставилося.

Що стосується строків позовної давності, то доводи відповідача з цього приводу є безпідставними, виходячи із наступного.

За положеннями ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

При цьому за загальним правило, визначеним ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння, визначене ст. 387 ЦК України й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном, визначене ст. 391 ЦК України, тобто віндікаційний та негаторний позови.

При цьому до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення.

Таким чином, поки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена управі звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом зобов`язання відповідача знести за власний рахунок самочинно збудовану господарську споруду. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Дані висновки суду повністю спростовують позицію відповідача ОСОБА_2 , викладену у заяві про застосування строку позовної давності та збігаються з позицією Верховного суду висловленою в постанові від 08.07.2020 року по справі № 686/16196/15-ц.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, рішення ЄСПЛ в справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, рішення ЄСПЛ у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, вищевикладені норми матеріального та процесуального права, вислухавши доводи та пояснення позивача, його представника, відповідача та його представників, допитавши експерта та свідка, оглянувши відеозапис, дослідивши матеріали справи оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з тим, що у задоволенні позову має бути відмовлено повністю, судовий збір у розмірі 840,40 грн. та судові витрати, пов`язані із проведенням експертизи: 6028,80 грн. необхідно покласти на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 13, 14, 41 Конституції України, ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст. 1 Закону України «Про землеустрій», ст. ст. 78, 90, 91, 95, 96, 103, 106, 107, 152 ЗК України, ст. ст. 16, 23, 317, 321, 376, 391, 396 ЦК України, ст.ст. 1-4, 10, 12, 13, 76-89, 95, 141, 258, 259, 264, 265, п. 15, п.п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа: Управління ДАБК Дніпровської міської ради про зобов`язання ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою кадастровий номер :381:0021, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 шляхом перенесення існуючої стіни будинку літ. В-1 та бетонної підмостки, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 на межі суміжного землекористування між земельними ділянками по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 на відстань 1,0 м до межі суміжної земельної ділянки для відновлення стану, що існував до її захоплення та шляхом перенесення існуючої частини паркану на встановлену межу та стягнення судових витрат з відповідача- відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 31.12.2020.

Головуючий суддя: К.С. Маштак