Справа № 161/7471/20 Головуючий у 1 інстанції: Присяжнюк Л. М.
Провадження № 22-ц/802/1141/20 Категорія: 84 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л.В., Осіпука В.В.,

з участю:

секретаря судового засідання Лимаря Р. С.,

заявника - ОСОБА_1 ,

представників заявника - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

приватного виконавця - Пироги С. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Пироги Сергія Степановича, заінтересована особа стягувач Товариство з обмеженою відповідальністю "А.В.Л.", за апеляційною скаргою боржника ОСОБА_1 , поданою її представником ОСОБА_2 , на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 вересня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даною скаргою, мотивуючи її тим, що в провадженні приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Пироги Сергія Степановича знаходиться на примусовому виконанні виконавчий лист Луцького міськрайонного суду Волинської області №161/16330/13-ц (ВП №61436841). В межах даного провадження виконавцем винесені постанови від 03 березня 2020 року про стягнення основної винагороди; та від 03 квітня 2020 року і 27 квітня 2020 року про опис та накладення арешту на транспортні засоби.

Боржник вважає, що постанови про стягнення основної винагороди винесена передчасно, оскільки рішення суду не було виконано. Постанови про накладення арешту на транспортні засоби вважає протиправною, оскільки останні їй не належать.

З цих підстав просила суд визнати неправомірним та скасувати п.3 постанови приватного виконавця від 03 березня 2020 року щодо стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця у розмірі 95 460,47 грн;

визнати неправомірною та скасувати постанови приватного виконавця від 03 березня 2020 року про стягнення з боржника основної винагороди; визнати неправомірними та скасувати постанови приватного виконавця від 03 квітня 2020 року та 27 квітня 2020 року про опис та арешт вантажних транспортних засобів.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 вересня 2020 року провадження в частині вимог скарги ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Пироги Сергія Степановича, заінтересована особа стягувач Товариство з обмеженою відповідальністю «А.В.Л.», на дії приватного виконавця про визнання неправомірним та скасування п.3 постанови приватного виконавця по виконавчому провадженні №61436841 про відкриття виконавчого провадження від 03 березня 2020 року щодо стягнення з боржника основної винагороди у розмірі 95 460 грн 47 коп. та визнання неправомірною та скасування постанови цього ж приватного виконавця про стягнення з боржника основної винагороди від 03 березня 2020 року закрито. Роз`яснено заявнику, що дані вимоги підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства. В задоволенні решти вимог скарги відмовлено.

Не погоджуючись із даною ухвалою суду в частині відмови у задоволенні вимог скарги, ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати в частині відмови у задоволенні вимог щодо визнання неправомірними та скасування постанов приватного виконавця від 03 квітня 2020 року та 27 квітня 2020 року про опис і накладення арешту на транспортні засоби та ухвалити нове судове рішення про задоволення скарги.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що при винесенні даної ухвали суд поклав в основу вимоги ст.53 Закону України «Про виконавче провадження». Суд не дав належної правової оцінки обставинам справи. В даному випадку суд безпідставно вважав, що в контексті вищевказаної статті на майно розповсюджується право приватного виконавця на звернення на нього стягнення. Основним аргументом скарги є неправомірне винесення приватним виконавцем постанов про опис та арешт майна боржника. Зазначає, що права ОСОБА_1 порушені внаслідок того, що арешт накладено на майно, що юридично їй не належить. Вказує, що вона, не маючи фактичної можливості доступу до транспортних засобів та реєєстрації їх на своє ім"я у відповідних органах, тобто не отримавши у власність транспортні засоби, не має змоги розпорядитися ними на власний розсуд, зокрема і продати за вигідну ціну, щоб погасити борг.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надходив, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Згідно з положеннями ч.ч. 1- 4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки судове рішення в частині закриття провадження у справі щодо частини вимог скарги про неправомірність дій приватного виконавця Пироги С. С., яка полягала у винесенні постанови від 03 березня 2020 року щодо стягнення з боржника основної винагороди виконавця у розмірі 95 460,47 грн, учасники не оскаржують, то в цій частині воно апеляційним судом не переглядається і на предмет законності та обгрунтованості не перевіряється.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга в оскаржуваній частині не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відмовляючи в задоволенні вимог щодо визнання протиправними та скасування постанов приватного виконавця Пироги С. С. про опис та арешт майна боржника від 03 квітня 2020 року та від 27 квітня 2020 року, суд виходив з того, що приватний виконавець цілком обґрунтовано описав та наклав арешти на транспортні засоби, які за судовими рішеннями присуджені до повернення боржнику . Суд врахував, що власником транспортних засобів є ОСОБА_1 , так як судовими рішеннями скасовано перереєстрацію права власності на автомобілі за новими власниками, які придбали їх внаслідок договорів купівлі-продажу, що визнані судом недійсними. Крім того, судом зазначено, що в такому випадку права ОСОБА_1 та її законні інтереси ніяким чином не порушуються спірним арештом, адже ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , за якими залишаються зареєстрованими спірні транспортні засоби, мають право самостійно звернутися до суду за захистом своїх прав. Тобто, суд вважав, що оскільки оскаржувані рішення та дії приватного виконавця були прийняті та вчинені відповідно до закону, в межах повноважень приватного виконавця і право заявника жодним чином порушено не було, відсутні підстави для задоволення скарги.

З такими висновками апеляційний суд погоджується, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно із ч. 1 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 26 цього Закону. Опис та арешт майна здійснюються не пізніш як на п`ятий робочий день з дня отримання інформації про його місцезнаходження. У разі виявлення майна виконавцем під час проведення перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) фізичної особи та місцезнаходженням юридичної особи здійснюються опис та арешт цього майна.

Судом встановлено, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 грудня 2013 року у цивільній справі №161/16330/13-ц, стягнуто солідарно з ОСОБА_6 , ОСОБА_1 в користь публічного акціонерного товариства „Західінкомбанк" заборгованість за кредитним договором №2711/12-206 від 27.11.2013р. в розмірі 952 884,22 грн.

Ухвалою суду від 09 листопада 2017 року замінено стягувача публічне акціонерне товариство «Західінкомбанк» на його правонаступника - товариство з обмеженою відповідальністю «А.В.Л.» у справі № 161/16330/13-ц.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 листопада 2019 року у справі №161/9789/18 визнано недійсним договір купівлі - продажу транспортного засобу №499-02/2018 від 24.02.2018 року, за яким приватне підприємство «ДЕЛІВЕРІ КАР» передало у власність ОСОБА_4 транспортний засіб - вантажний автомобіль марки MAN, моделі 18.463 FLT, сідловий тягач-Е, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2001, колір зелений, об`єм двигуна 12816 куб.см, шасі № НОМЕР_2 , державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Скасовано перереєстрацію права власності ОСОБА_4 на вказаний автомобіль марки MAN та визнано недійсним Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 24.02.2018 року, видане Територіальним сервісним центром 0741 Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ у Волинській області про реєстрацію транспортного засобу на ім`я ОСОБА_4 .

Зобов`язано ОСОБА_4 повернути ОСОБА_1 зазначений транспортний засіб - автомобіль марки MAN.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 грудня 2019 року у справі №161/9790/18 визнано недійсним договір купівлі - продажу транспортного засобу №500-02/2018 від 24.02.2018, за яким приватне підприємство «ДЕЛІВЕРІ КАР» передало у власність ОСОБА_5 транспортний засіб - автомобіль марки «VOLVO», моделі FH 12 вантажний сідловий тягач, рік випуску 1998, колір білий, об`єм двигуна 11967 куб.см D, шасі № НОМЕР_4 , державний реєстраційний номер НОМЕР_5 .

Скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_5 на вказаний автомобіль марки «VOLVO» та визнано недійсним Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 від 24.02.2018 року, видане Територіальним сервісним центром 0741 Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ у Волинській області про реєстрацію транспортного засобу на ім`я ОСОБА_5 .

Зобов`язано ОСОБА_5 повернути ОСОБА_1 цей транспортний засіб - автомобіль марки «VOLVO».

Вказані судові рішення, постановлені за позовами ОСОБА_1 , набрали законної сили, що спростовує її доводи про неналежність їй транспортних засобів, які описав та на які наклав арешт приватний виконавець.

На виконання вищенаведеного судового рішення судом був виданий виконавчий лист, який перебуває на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Пироги Сергія Степановича, виконавче провадження №61436841.

В межах даного провадження виконавцем винесені постанови:

1) від 03 березня 2020 року про стягнення основної винагороди, а також від 03 березня 2020 року про відкриття виконавчого провадження, у п.3 якої також йде мова про стягнення основної винагороди;

2) від 03 квітня 2020 року та 27 квітня 2020 року про накладення арешту на транспортні засоби.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про протиправність дій приватного виконавця щодо опису та накладення арешту на рухоме майно ОСОБА_1 є необґрунтованими.

Частиною першою статті 53 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб.

Відповідно до частини другої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликається на те, що згідно даних МВС за нею спірні транспортні засоби не значаться, право власності на них у заявника відсутнє, тому винесені постанови приватним виконавцем є неправомірними та підлягають скасуванню.

Однак рішеннями Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 листопада 2019 року у справі № 161/9789/18 та від 18 грудня 2019 року у справі №161/9790/18 поновлено права ОСОБА_1 на спірні транспортні засоби, що спростовує вищенаведені твердження апелянта.

Покликання заявниці на неможливість виконання зазначених вище судових рішень та реєстрації за нею права власності на ці транспортні засоби без фактичного доступу до автомобілів нічим не підтверджені та не спростовують висновків суду і не впливають на правильність оскаржуваного судового рішення.

Згідно із ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частини третьої статті 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Встановивши, що оскаржені постанови приватного виконавця винесені з додержанням вимог Закону «Про виконавче провадження», суд першої інстанції, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, обґрунтовано відмовив у задоволенні скарги.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.

Оскільки оскаржена ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, її належить залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374, ст. 375, ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу боржника ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 вересня 2020 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді