АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2020 року

м. Чернівці

справа № 716/838/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Чубрей І.І.

позивач ОСОБА_1

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Мрія Фармінг Буковина»

апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 26 жовтня 2020 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Стрілець Я.С.

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мрія Фармінг Буковина» (далі ТзОВ «Мрія Фармінг Буковина»), в якому просив визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, кадастровий номер :02:004:0103, від 05 вересня 2015 року, укладений між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма імені Суворова» (далі - ТзОВ «Агрофірма ім. Суворова»).

Позов обґрунтовував тим, що 02 січня 2009 року між ним та ТзОВ «Агрофірма імені Суворова» було укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки, кадастровий номер :02:004:0103, строком на 7 років.

Не бажаючи продовжувати строк дії договору оренди вказаної земельної ділянки, 26 серпня 2016 року він надіслав орендарю повідомлення про закінчення договору оренди земельної ділянки. Проте після закінчення строку дії договору оренди, орендар продовжує користуватися належною позивачу земельною ділянкою.

20 серпня 2018 року на зборах землевласників він дізнався від представників ТОВ «Агрофірма ім. Суворова» про існування договору оренди його земельної ділянки, укладеного між ним та товариством у 2015 році, про укладення якого йому взагалі нічого не було відомо.

Окрім того, переглянувши даний договір, позивач побачив, що підпис у ньому не відповідає його дійсному підпису та очевидно є підробленим.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 26 жовтня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції мотивував судове рішення тим, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту його порушеного права, оскільки останній за умови доведення відсутності факту укладання спірного договору оренди землі не позбавлений права звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні належним йому майном та скасування державної реєстрації.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Позивач не підписував договір оренди спірної земельної ділянки та повноваження на це в установленому законом порядку іншій особі не надавав, що свідчить про відсутність волі орендодавця на укладення такого договору оренди.

Якщо суд дійшов висновку про неефективний спосіб захисту, він міг вийти за межі позовних вимог та ухвалити справедливе рішення, тим самим захистити порушені права заявника.

Узагальнені доводи та заперечень інших учасників справи

Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу не подавали.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки загальною площею 2,04 га, цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:004:0103, яка знаходиться на території Шубранецької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області, що підтверджується актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №174836 (а.с.17).

2 січня 2009 року між ОСОБА_1 та ТзОВ «Агрофірма імені Суворова», було укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки строком на 7 років. Вказаний договір оренди землі був зареєстрований 8 вересня 2009 року у Центрі ДЗК в Чернівецькій області за №34.

ОСОБА_1 26 серпня 2016 року засобами поштового зв`язку направив орендарю лист-повідомлення про закінчення договору оренди земельної ділянки, в якому повідомив про припинення дії спірного договору у зв`язку із закінченням строку оренди та про необхідність повернути йому земельну ділянку за актом приймання-передачі земельної ділянки після завершення дії договору у стані, придатному для її подальшого використання (а.с.18).

Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 063 вищевказаний лист був отриманий 30 серпня 2016 року уповноваженою особою ТзОВ «Агрофірма імені Суворова» (а.с.18 зворот).

Згідно з договором оренди землі від 05 вересня 2015 року земельна ділянка площею 2,04 га, що належить ОСОБА_1 , строком на 7 років передана в оренду ТзОВ «Агрофірма імені Суворова», правонаступником якого є ТзОВ «Мрія Фармінг Буковина». Договір підписаний сторонами вказаного договору.

Право оренди вказаної земельної ділянки за ТзОВ «Агрофірма імені Суворова» було зареєстроване державним реєстратором Комунального підприємства «Кельменецьке районне бюро технічної інвентаризації».

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань № від 24 січня 2019 року ТзОВ «Мрія Фармінг Буковина» є правонаступником ТзОВ «Агрофірма імені Суворова» (а.с. 22).

Суд першої інстанції у своєму рішенні правильно встановив, що ОСОБА_1 у позовній заяві посилався на те, що 20 серпня 2018 року на зборах землевласників він дізнався від представників ТзОВ «Агрофірма імені Суворова» про існування договору оренди його земельної ділянки, укладеного між ним та ТзОВ «Агрофірма імені Суворова» у 2015 році. Позивач також зазначав про те, що про укладення вказаного договору оренди йому взагалі нічого не було відомо, а підпис у такому договорі йому не належить.

Окрім того, судом правильно встановлено, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження його доводів про те, що він не підписував оскаржуваного договору оренди від 05 вересня 2015 року.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку із обранням останнім неефективного способу захисту своїх прав.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Разом із цим, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Такий правовий висновок Верховний Суд виклав в постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 528/409/18.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 звернувся з вимогою про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, посилаючись на те, що вказаний договір оренди він не підписував та його умови не погоджував.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.

Разом з тим, у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення.

Зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не пов`язане із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку.

У цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимог про повернення такої ділянки, а не визнання такого правочину недійсним, як обґрунтовував позов позивач.

Негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, який Велика Палата Верховного Суду виклала в постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц.

Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 387/709/18 взявши до уваги вищевказану правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі № 145/2047/16-ц, виклав правовий висновок про те, що власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки.

Керуючись наведеними вище нормами закону, суд першої інстанції? з висновком якого погоджується апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову у зв`язку з невідповідністю заявленого позивачем позову способам захисту цивільних прав, встановленим законом.

Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки.

Помилковим є аргумент апеляційної скарги про те, що суд мав сам обрати ефективний спосіб захисту прав позивача.

Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України позивач викладає свої вимоги щодо предмета позову та їх обґрунтування.

Предмет позову - це конкретна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, заявлена через суд.

Підстава позову - це ті юридичні факти, з яких позивач виводить свої позовні вимоги до відповідача.

Виходячи з наведеного, саме позивач визначає предмет і підстави заявленого ним позову.

Відповідно до частини другої статті 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону, вважаючи, що суд вправі сам застосувати норми права, які регулюють ті, чи інші правовідносини, оскільки згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи суд має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Проте, вказаний обов`язок суду щодо застосування саме тих норм права, які регулюють ті чи інші правовідносини, не дає право суду самостійно, на свій розсуд змінювати предмет та підстави заявленого позову.

Такий висновок Верховний Суд виклав в постанові від 27 травня 2020 року у справі 266/4776/17.

Отже, аргументи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження у суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою, з урахуванням висновків, викладених у цій постанові, погоджується суд апеляційної інстанції.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 367,368,374,375,381,382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 26 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 30 грудня 2020 року

Головуючий О.О. Одинак

Судді: М.І. Кулянда

Н.Ю. Половінкіна