КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Галаган В.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 17 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бакал Тетяна Олексіївна, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Мілоцький Олег Леонідович про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулась до суду першої інстанції із вказаною позовною заявою, відповідно до якої просила визнати виконавчий напис, вчинений 21 червня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бакал Т.О. реєстровий номер №6134, щодо стягнення із ОСОБА_1 на підставі договору позики грошових коштів, посвідченого 19 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бакал Т.О. за реєстровим №9055, на користь ОСОБА_3 суму заборгованості у розмірі 1 200 000 грн, а також витрати, пов`язані із вчиненням виконавчого напису у сумі 22 000 грн, всього 1 222 000 грн - таким, що не підлягає виконанню. Судові витрати просила покласти на відповідача.

Позовну заяву мотивовано тим, що 30 липня 2020 року ОСОБА_1 отримала листа від АТ КБ «Приватбанк», в якому було зазначено, що на її рахунки накладено арешт на підставі постанови приватного виконавця Мілоцького О.Л.

Вказано, що після ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження позивачем було з`ясовано, що 24 липня 2020 року приватним виконавцем Мілоцьким О.Л. було відкрито виконавче провадження за №62651035 з примусового виконання виконавчого напису №6134, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бакал Т.О. 21 червня 2019 року, про що було винесено відповідну постанову.

Зазначено, що згідно виконавчого напису нотаріуса пропоновано стягнути із ОСОБА_1 на підставі договору позики грошових коштів, посвідченого 19 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бакал Т.О. за реєстровим №9055 на користь ОСОБА_3 суму заборгованості у розмірі 1 200 000 грн, а також витрати, пов`язані із вчиненням виконавчого напису у сумі 22 000 грн, а всього 1 222 000 грн. Вказаний виконавчий напис зареєстровано в реєстрі за №6134.

Представник позивача зазначає, що згідно договору позики від 19 жовтня 2017 року, на виконання якого нібито видано виконавчий напис нотаріуса, ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_1 1 000 000 грн, а ОСОБА_1 зобов`язалася повернути вказану суму коштів у строк до 01 квітня 2019 року. У випадку недотримання строку повернення позики на вимогу позикодавця, позичальник зобов`язаний сплатити суму позики, а також пеню у розмірі 200 000 грн.

Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бакал Т.О. 19 жовтня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за №9055.

Представник ОСОБА_1 зазначає, що жодних договорів позики ніколи не укладала, коштів за договорами не отримувала. Позивач також вказала, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бакал Т.О. в телефонній бесіді зазначила, що ніколи не видавала жодних документів на стягнення коштів за договорами позики та що за зазначеними реєстровими номерами у неї обліковуються інші нотаріальні дії. Ні вищезазначений договір позики, ні виконавчий напис вона не посвідчувала та не видавала.

Представник позивача вважає, що борговий документ - договір позики від 19 жовтня 2017 року та виконавчий документ - виконавчий напис нотаріуса від 21 червня 2019 року є підробленими. Відтак, на думку позивача, відсутній основний елемент, з яким пов`язана можливість видачі виконавчого напису нотаріуса, а саме безспірність заборгованості боржника перед стягувачем.

Враховуючи вищевикладене, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просила задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 17 вересня 2020 року дану цивільну справу було передано до Франківського районного суду міста Львова за територіальною підсудністю.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що позивачем було подано позов на підставі положення ч.12 ст.28 ЦПК України, де зазначено, що позови до стягувача про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса можуть пред`являтися також за місцем його виконання.

Таким чином, представник позивача вважає, що вони скористались своїм право щодо вибори альтернативної підсудності для розгляду даної справи.

Окрім того, апелянт посилається також на порушення норм процесуального права, зокрема Дніпровський районний суд міста Києва, постановляючи оскаржувану ухвалу, порушив положення статті 32 ЦПК України, де зазначено, що спори між судами про підсудність не допускаються, оскільки ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 13 серпня 2020 року дану цивільну справу було передано за підсудністю саме Дніпровському районному суду міста Києва тому саме вказаним судом і повинна розглядатися вказана справа по суті.

Враховуючи вищевикладене, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просила скасувати ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 17 вересня 2020 року, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про передачу цивільної справи за територіальною підсудністю до Франківського районного суду міста Львова, мотивував своє рішення тим, що оскільки відсутня адреса місцезнаходження відповідача у Дніпровському районі міста Києва та враховуючи, що оспорюваний виконавчий напис нотаріуса виконується не у Дніпровському районі міста Києва, то відсутні підстави для прийняття до розгляду позовної заяви саме Дніпровським районним судом міста Києва. Таким чином, суд першої інстанції дійшов до висновку, що дану позовну заяву слід передати за місцем зареєстрованого проживання відповідача по справі - до Франківського районного суду міста Львова, до територіальної юрисдикції якого належить розгляд позовної заяви ОСОБА_1

Апеляційний суд не погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).

Частина 1 статті 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ч.1 ст.27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Разом з тим, відповідно до положень ч.12 ст.28 ЦПК України позови до стягувача про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса можуть пред`являтися також за місцем його виконання.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулась із позовною заявою до Шевченківського районного суду міста Києва, в якій, зокрема, посилається на те, що нею було подано позов до вказаного суду на підставі положень ч.12 ст.28 ЦПК України (а.с.1-11).

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 13 серпня 2020 року матеріали даної цивільної справи було передано до Дніпровського районного суду міста Києва за територіальною підсудністю (а.с.32-34).

Вказану ухвалу мотивовано тим, що із матеріалів справи не вбачається, що місцем виконання виконавчого напису нотаріуса є саме Шевченківський район міста Києва. Зазначено, що зареєстрованим місцем проживання боржника є АДРЕСА_1 , що за територіальною підсудністю не відноситься до дислокації Шевченківського районного суду міста Києва, а тому матеріали цивільної справи слід передати до Дніпровського районного суду міста Києва за територіальною підсудністю.

Відповідно до положень частини 1-2 статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Положення вказаної вище статті свідчать про те, що місцем виконання виконавчого документу є не місцезнаходження приватного виконавця чи стягувача, а місце проживання (перебування) боржника або місцезнаходження його майна.

Із наданих матеріалів встановлено, що зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 (боржника) є наступна адреса: АДРЕСА_1 , що територіально відноситься до Дніпровського району міста Києва (а.с.17-18, 20-24).

Окрім того, судом першої інстанції не дотримано норми процесуального законодавства в частині передачі справи за підсудністю..

Згідно із п.1 ч.1 ст.31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо, зокрема, справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Відповідно до положень статті 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

З урахуванням викладеного вище колегія суддів доходить висновку, що Дніпровський районний суд міста Києва, постановляючи оскаржувану ухвалу від 17 вересня 2020 року, не дотримався норм процесуального законодавства, що, в свою чергу, відповідно до положень частини 4 статті 367 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд , -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 17 вересня 2020 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до Дніпровського районного суду міста Києва .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Судді:

________________ _______________ _____________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв