ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа № 201/267/20
Провадження № 2/201/1439/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 року місто Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Федоріщева С.С.,

за участю секретаря судового засідання Максимової О.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

14 січня 2020 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів.

В обґрунтування своїх позовних вимог в позовній заяві позивач послався на те, що підчас придбання ТОВ «Факторум» нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , ним, як директором ТОВ «Факторум» було передано відповідачам без достатньої правової підстави надлишкову суму грошових коштів в розмірі 1 250 000 дол. США. На підтвердження надав копію договору купівлі-продажу від 15 травня 2007 року та копію листа від 15 травня 2007 року. Крім того зазначив, що відповідно до п.2 договору купівлі-продажу від 15 травня 2007 року, Товариством було сплачено 214 148, 00 гривень, тобто це і є дійсна вартість приміщення, та вона є значно нижчою, ніж передані за листом грошові кошти. З урахуванням викладеного позивач просив суд стягнути з відповідачів на його користь безпідставно отримані ними грошові кошти.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив задовольнити.

Представник відповідачів у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог.

Представником відповідачів 05 травня 2020 року до суду надано відзив на позовну заяву відповідно до якого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заперечували проти позовних вимог та просили відмовити у задоволені позову в повному обсязі. Також представником відповідачів було подано до суду заяви про відмову у задоволені позову з підстав порушення позивачем строків позовної давності. В обґрунтування своєї правової позиції викладеної у відзиві на позовну заяву, позивачі пояснили, що дійсно між ТОВ «Факторум» та відповідачами 15 травня 2007 року було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна відповідно до якого відповідачі відчужили ТОВ «Факторум» нерухоме майно, належне останнім на праві власності та розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Сума грошових коштів отриманих за відчужене майно склала 214 148, 00 гривень, що відповідає сумі, визначеній у договорі купівлі-продажу. Крім того відповідачі не заперечують, що дійсно писали лист про отримання від директора ТОВ «Факторум» ОСОБА_1 грошових коштів за проданий об`єкт нерухомого майна в розмірі 1 250 000 доларів США, проте заперечують, що представником ТОВ «Факторум» зазначені кошти були передані відповідачам. Також відповідачі пояснили, що підставою написання відповідачами листа про отримання грошових коштів від ТОВ «Факторум», після укладання договору купівлі-продажу, стала наявність домовленості до укладання договору купівлі-продажу про компенсацію для подальшого існування з причин втрати джерела доходу та продажу промислового обладнання.

Позивач подав до суду заперечення на відзив, відповідно до якого просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та поновити процесуальний строк на звернення до суду з підстав наявності поважних причин з пропуску строку позовної давності. В обґрунтування відповіді на відзив, позивач пояснив, що процесуальний строк останнім пропущений з поважних причин оскільки починаючи з 2013 року позивач намагався повернути свої корпоративні права якими незаконно заволоділи невідомі особи. Крім того позивач заперечував, що лист про отримання грошових коштів було складено після укладання договору купівлі-продажу.

Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і спів ставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів..

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ст. 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 15 липня 2007 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторум», в особі директора Колошина Вадима Петровича було укладено договір купівлі продажу нерухомого майна, вартість якого склала 214 148,00 гривень. Крім того із змісту листа укладеного відповідачами вбачається що лист було укладено між фізичними особами та представником юридичної особи.

У відповідності до статті 62 Закону України «Про господарські товариства», який діяв на час укладання договору, у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган: колегіальний (дирекція) або одноособовий (директор). Дирекція (директор) діє від імені товариства в межах, встановлених даним Законом та установчими документами.

Отже, від імені юридичної особи має право укладати договори виконавчий орган товариства, який діє в інтересах юридичної особи у відповідності до Статутних документів.

У зв`язку з наведеним суд має надати правову оцінку щодо звернення позивача як фізичної особи з даним позовом.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також органи і особи, уповноважені захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

У цивільному процесі позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України). Позивач звернувся до суду із позовом, як фізична особа, права якої порушені. Це підтверджує підпис на позовній заяві та відсутність будь-яких доручень від імені юридичної особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторум» на представлення інтересів у суді як представнику. Натомість, в матеріалах справи не міститься жодного доказу, що саме права позивача як фізичної особи були порушені відповідачами. Навіть у розписці, на яку посилається позивач, зазначено, що кошти отримані від директора ТОВ «Факторум». Також на підтвердження позовних вимог, позивач не надав належних та допустимих доказів про передачу відповідачам грошових коштів, що не дає підстави зробити висновок що грошові кошти які просить стягнути відповідач належали саме позивачу.

Що стосується заяви відповідачів про застосування строків позовної давності, слід зазначити наступне.

Договір купівлі-продажу нерухомого майна було укладено 15 травня 2007 року, розписка про отримання грошей також датована 15 травня 2007 року.

Позивач у запереченні на відзив посилається на те, що відповідно до ст. 261 ЦК України, - «за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. При цьому, у розписці, що була долучена до позовної заяви, не вказано строки виконання зобов`язання щодо повернення грошових коштів, а також не визначено момент вимоги.

Дослідивши укладену між сторонами розписку, суд вважає за необхідне дослідити справжню правову природу документу, незалежно від найменування документа.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Наведений висновок суду ґрунтується на приписах закону, зокрема, ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, відповідно до якої правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

В даному випадку, розписка, на яку посилається позивач не є борговим документом, а тому не має містити погоджені сторонами строки виконання зобов`язання щодо повернення грошових кошті. Посилання позивача на відомості, що зазначені в документі «розписка», щодо перебігу строку позовної давності, є необґрунтованими.

Суд вважає, що строки позовної давності почали свій перебіг з 15 травня 2007 року, коли позивачем, як представником ТОВ «Факторум» та відповідачами було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна.

Розписка могла б підтвердити суму отримання грошей, однак при цьому факт отримання грошей має підтверджуватися відповідними фінансовими документами, враховуючи те, що гроші передавалися відповідачам директором юридичної особи.

Позивач у запереченнях на відзив зазначає, що він фізично не міг займатися питанням щодо стягнення надмірно сплачених грошових коштів, оскільки всі його дії з 2013 р. до 2019 р. були спрямовані на поновлення своїх корпоративних прав, та повернення майна, що належало Товариству, і тільки коли все було відновлено у первісний стан, приведено документи до ладу, він звернувся до суду із цим позовом.

Саме цим позивач обґрунтовує поважність пропуску строку позовної давності, посилаючись на Постанову Верховного Суду від 16.07.2019 року по справі № 921/233/18, вважає, що у даному випадку мають місце обставини, які об`єктивно ускладнили звернення позивача з даним позовом до суду у встановлений законодавством строк, просить суд визнати причини пропуску ним строку позовної давності поважними.

З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити на те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна було укладено 15 травня 2007 року. Загальний строк позовної давності складає три роки, що передбачено ст. 257 ЦК України. За загальним правилом, перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу).

Як зазначає позивач у позовній заяві, дійсну вартість приміщення було з`ясовано тільки під час укладання 15 травня 2007 року договору купівлі-продажу нерухомого майна. Отже, про свої, на його думку, порушені права позивач дізнався саме 15 травня 2007 року. Саме з цього моменту почався перебіг строку позовної давності у три роки, який закінчився у травні 2010 року.

Отже, виходячи з обставин справи, суд вважає, що посилання позивача не те, що всі його дії з 2013 р. до 2019 р. були спрямовані на поновлення своїх корпоративних прав, та повернення майна, що належало Товариству, не мають до поважності причин пропуску строку позовної давності будь-якого відношення, а тому такий строк поновленню не підлягає.

Крім того, суд вважає за необхідне надати правову оцінку щодо застосування положень ст. 1212 ЦК України до правовідносин, які виникли між сторонами.

Позивач звернувся до суду в порядку статті 1212 ЦК України, відповідно до якої встановлено спосіб захисту за наявності умов, таких як набуття особою майна або зберігання його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зазначена норма встановлює спосіб захисту власника майна майно якого було без належної правової підстави перебуває у володінні будь якої особи, тобто при зверненні до суду в порядку ст. 1212 ЦК України з урахуванням ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 4 ЦПК України, позивач повинен підтвердити право власності на спірне майно.

Позивач, посилаючись на ст. 1212 ЦК України, просить суд стягнути солідарно з відповідачів безпідставно отримані ними кошти. Свою позицію обґрунтовує тим, що відповідачами було безпідставно отримано від нього грошові кошти за розпискою, які перевищували суму, визначену договором купівлі-продажу приміщення. Також позивач стверджує, що розписка була написана відповідачами в той же день, що й укладення договору купівлі-продажу приміщення.

Матеріалами справи підтверджується, судом встановлено, що розписка була написана відповідачами 15 травня 2007 року, після того, як було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна сторонами 15 травня 2007 року, оскільки сторони мали намір на укладення договору купівлі-продажу промислового обладнання, яке належало відповідачам, а також сторонами було погоджена виплата грошових коштів для подальшого існування відповідачів, оскільки відповідачі в наслідок продажу всього свого бізнесу втратять джерело доходу.

Сторонами усно було погоджено, що продаж нерухомого майна відбудеться за 40 000 тис. доларів США із розрахунку 5,35 грн за 1 долар США що за розрахунком становило 214148,00 гривень. Зазначену суму було договорено отримати від покупця ТОВ «Факторум» до підписання договору купівлі продажу. Продаж промислового обладнання відбудеться за 10 000 тис. доларів США із розрахунку 5,35 грн за 1 долар США що за розрахунком становило 53 500,00 гривень. Зазначену суму було оговорено отримати від покупця ТОВ «Факторум» після підписання договору купівлі продажу нерухомого майна. Виплата грошових коштів для подальшого існування відповідачів в розмірі 1 250 000 доларів США із розрахунку 5,35 грн за 1 долар США, що за розрахунком становило 6 687 500, 00 гривень відбудеться також після підписання договору купівлі продажу.

Отже, кошти за обладнання та виплата грошових коштів для подальшого існування відповідачів, покупець ТОВ «Факторум» повинен був сплатити після підписання сторонами договору купівлі продажу нерухомого майна.

В позовній заяві позивач зазначає, що 15 травня 2007 року ОСОБА_2 і ОСОБА_4 від ОСОБА_1 було отримано грошові кошти у розмір 1 250 000 дол. США за придбання приміщення по АДРЕСА_1 . Дійсну вартість приміщення було з`ясовано тільки під час укладання 15.05.2007 року Договору між ТОВ «Факторум» в особі директора Колошина В.П. та ОСОБА_2 , ОСОБА_5 .

Матеріалами справи підтверджується, судом встановлено, що розписка була написана відповідачами 15 травня 2007 року, після того, як було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна сторонами 15 травня 2007 року, що випливає із змісту самої розписки, в якій зафіксовано, що факт переходу права власності вже відбувся в наслідок укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна, зокрема відповідачі зазначили що отримали грошові кошти за приміщення, тобто як вже за відчужений об`єкт нерухомого майна.

Оскільки сторони мали домовленість на укладення ще договору купівлі-продажу промислового обладнання, яке належало відповідачам, а також сторонами було погоджена виплата грошових коштів для подальшого існування відповідачів, позивачем було запропоновано написати розписку, однак вказати в ній, що сума отримана відповідачами за продаж приміщення.

Розписка була написана відповідачами, а домовленості між сторонами з приводу підписання договору купівлі-продажу промислового обладнання, та виплата коштів для подальшого існування відповідачів, не були виконані зі сторони позивача, як й сплата ним грошових коштів.

Про те, що грошові кошти не були передані відповідачам свідчить відсутність фінансового документу, який має підтвердити списання грошових коштів у певній сумі з рахунку ТОВ «Факторум».

Згідно із ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Тобто, зазначений закон має застосовуватися в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Відтак, майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.

Враховуючи встановлені під час судового розгляду обставини та відповідні їм правовідносини, суд дійшов висновку, що текст, викладений у розписці від 15 травня 2007 року не може підтвердити обставини, на які посилаються обидві сторони по справі, а містить лише факт отримання відповідачами грошових коштів від Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторум», який не підтверджений належним чином.

Аналізуючи та оцінюючи досліджені у судовому засіданні докази по справі у їх сукупності та співставленні між собою з увагою на їх належність та допустимість, застосовуючи до обставин, які вони доводять та до спірних правовідносин наведені законодавчі норми та беручи до уваги те, що ОСОБА_1 пропущено строки звернення до суду із вказаним позовом та той факт, що останній звернувся до суду як фізична особа, суд дійшов до висновку що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом 30 діб до Дніпровського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев