КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 22-ц/824/3440/2020 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Коцюрби О.П.,

Суддів: Нежури В.А., Сержанюка А.С.

при секретарі - Гулієву М.Д.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 13 вересня 2019 року у справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , -

ВСТАНОВИВ:

Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Телявський А.М. звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 .

Приватний виконавець Телявський А.М. обґрунтовував подання тим, що 19 лютого 2019 року відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа № 761/21508/13-ц, виданого 30 січня 2014 року Шевченківським районним судом міста Києва про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованості по кредитному договору № 06/2342к-07 від 09 червня 2007 року.

Оскільки боржник ОСОБА_1 , не подав декларацію про доходи та майно, не допустив приватного виконавця до квартири АДРЕСА_1 для вчинення опису; на виклики приватного виконавця боржник не з`являється, тому, на думку приватного виконавця вбачається фактичне ухилення боржника від погашення заборгованості за кредитним договором по виконавчому документу.

Заявник вказував, що на день звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, ОСОБА_1 не вчинено жодних дій спрямованих на виконання рішення суду та погашення виниклої заборгованості.

Посилаючись на вказані обставини, приватний виконавець Телявський А.М. просив тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 на строк до повного виконання судового рішення, згідно виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Києва від 30 січня 2014 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 13 вересня 2019 року у задоволенні подання відмовлено.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, приватний виконавець Телявський А.М. оскаржив її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі просив, скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 13 вересня 2019 рокута ухвалити нове судове рішення, яким застосувати тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за межі України, до виконання зобов`язань за рішенням суду.

Зазначив, що ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 13 вересня 2019 року постановлена на підставі неправильного застосування норм матеріального та процесуального законодавства, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Боржник ОСОБА_1 , подав до суду заперечення на апеляційну скаргу приватного виконавця Телявського А.М., у яких проти доводів апеляційної скарги заперечив посилаючись на їх необґрунтованість.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник приватного виконавця Телявського А.М. - адвокат Коваленко Т.А. апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити.

ОСОБА_1 проти доводів апеляційної скарги заперечив, просив апеляційну скаргу приватного виконавця Телявського А.М. залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 13 вересня2019 року залишити без змін.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга приватного виконавця Телявського А.М. не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 30 січня 2014 року Шевченківським районним судом міста Києва, видано виконавчий лист № 761/21508/13-ц про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованості за кредитним договором № 06/2342к-07 від 09 червня 2007 року у сумі 2 010 927,00 грн., що складається з простроченої заборгованості по кредиту - 291 639,79 грн., заборгованості по кредиту - 885 361,79 грн., заборгованості по відсотках - 699 469,19 грн., пені - 134 456,93 грн. та судового збору у розмірі 3 441,00 грн. (а.с. 6-7).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського А.М. від 19 лютого 2019 року відкрито виконавче провадження по виконанню вказаного виконавчого листа (а.с. 9-10).

Постанову про відкриття виконавчого провадження направлено боржнику, та вручено йому особисто 27 лютого 2019 року, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 11).

При цьому, постановою про відкриття виконавчого провадження, боржника зобов`язано подати декларацію про доходи та майно і попереджено про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

19 лютого 2019 року приватним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника, відповідно до якої накладено арешт на кошти, що містяться в установах банку (перелік установ зазначено в постанові), що належать боржнику ОСОБА_1 в межах суми стягнення - 2 215 804, 80 грн. (а.с. 18-19).

Окрім цього, постановою приватного виконавця Телявського А.М. від 19 лютого 2019 року накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_1 в межах суми стягнення - 2 215 804, 80 грн.

Докази, які свідчать про отримання боржником постанов про накладення арешту на кошти та про накладення арешту на майно боржника в матеріалах справи відсутні.

В подальшому, 06 травня 2019 року приватним виконавцем винесено виклик боржника до приватного виконавця, з проханням з`явитись 15 травня 2019 року о 10 год. 00 хв. та надати підтвердження виконання рішення суду, або надати пояснення з приводу його не виконання.

Відомостей про отримання зазначеного виклику боржником, приватним виконавцем суду не надано.

Приватний виконавець вказує, що 15 травня 2019 року боржник на вимогу приватного виконавця не з`явився, про поважність причин неявки не повідомив.

Станом на дату звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України та апеляційною скаргою, боржник не здійснив жодних заходів щодо виконання рішення суду, не повідомив про повне чи часткове виконання рішення, виникнення обставин, що зумовлюють обов`язкове зупинення виконавчого провадження, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення.

Також зазначає, що на вимогу приватного виконавця, боржник не надав декларацію про доходи та майно, що подається відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

За таких обставин, на думку державного виконавця, боржник свідомо ухиляється від виконання рішення суду та не вчиняє жодних дій, спрямованих на таке виконання у виконавчому провадженні, хоча виконати його має можливість.

Пунктом 19 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, зобов`язаний звертатися до суду, який видав виконавчий документ, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішенням про стягнення періодичних платежів.

Згідно п. 2 розділу Х111 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5, подання про тимчасове обмеження у праві виїзду, має обов`язково містити, зокрема, обґрунтування наявності фактів ухилення боржника - фізичної особи від виконання своїх зобов`язань.

Під ухиленням від виконання зобов`язань слід розуміти такі дії чи бездіяльність з боку боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним рішення суду, за наявності при цьому можливостей вчинити дії в порядку його виконання та за відсутності об`єктивних обставин, які перешкоджають виконанню.

За приписами п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» № 3857-ХІІ передбачено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань.

В ч.ч 1 - 3 ст. 441 ЦПК України зазначено, що тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Заборона виїзду за кордон є одним з найсуворіших заходів, що сприяє примусовому виконанню судових рішень, так як пов`язана з обмеженням конституційного права людини на вільне пересування та вибір місця проживання.

Слід зазначити, що при поданні подання, приватним виконавцем не надано належних та допустимих доказів того, що боржник має намір виїхати за межі України або робить це з метою ухилення від виконання судового рішення. Наявність лише самого зобов`язання не наділяє виконавця правом на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон.

Оскільки, відповідно до ч. 4 ст. 441 ЦПК України, подання розглядається судом негайно, без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування.

Також слід зазначити, що законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим, саме виконавець повинен довести суду чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України орієнтує суди на те, що законом передбачені юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявністю факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання, тому з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, підлягає з`ясуванню судом, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання у повному обсязі або частково.

Таким чином, сама по собі наявність невиконання зобов`язання не є безумовною підставою для встановлення обмеження у праві, доведенню підлягає ухилення боржника від виконання.

Відповідно до ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав, не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також, ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Зазначені вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

На вищевказані обставини, звернув увагу Верховний Суд України в узагальненнях від 01 лютого 2013 року «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України».

Аналізуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову приватному виконавцю Телявському А.М. в задоволенні вищевказанного подання.

Крім цього, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тому нові докази, додані до апеляційної скарги, а саме - відповідь Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, не можуть бути враховані колегією суддів під час апеляційного перегляду справи, оскільки апелянт не вказав суду поважних причин неподання таких доказів до суду першої інстанції.

За таких обставин, апеляційну скаргу приватного виконавця Телявського А.М. на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 13 вересня 2019 року необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 13 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П. Коцюрба

Судді: В.А. Нежура

А.С. Сержанюк