ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7914/20 Справа № 205/1396/20 Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Ткаченко І.Ю.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

ОСОБА_1 ,

на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 квітня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 у лютому 2020 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, третя особа КВЖ РЕП Ленінського району про визнання права користування житловим приміщенням та визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням /а.с. 1а-3/, яку в подальшому уточнив (а.с. 21-23).

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що на підставі ордеру № 349 від 16 листопада 1982 року, виданого Виконавчим комітетом Ленінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська, його батькові ОСОБА_4 , а також члену його сім`ї дружині ОСОБА_5 , було надано право на зайняття квартири АДРЕСА_1 . Рішенням Виконавчого комітету № 590 від 22 листопада 1985 року, було змінено умови договору найму і право на зайняття зазначеного житлового приміщення надано ОСОБА_5 . Пізніше було змінено адресу і присвоєно адресу: АДРЕСА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Позивач зареєстрований та проживає в квартирі з 23 вересня 1999 року. Також, окрім нього, у квартирі зареєстровані відповідачі. У житловому приміщенні вони ніколи не проживали та не проживають, перешкод їм у проживанні позивач не чинить, місце їх проживання на теперішній час не відоме, квартирою вони не цікавляться, комунальні послуги не сплачують, з власної ініціативи відповідачі з реєстраційного обліку не знімаються.

Враховуючи вищевикладене, просить суд визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_3 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2020 року у задоволенні заявлених позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі (а.с. 41).

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невірним застосуванням норм матеріального права /а.с. 47-50/, яку в подальшому уточнив (а.с. 59-62).

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не скористались своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 квітня 2020 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 липня 1975 року ОСОБА_4 і ОСОБА_5 зареєстрували шлюб (а.с. 6).

Відповідно до ордеру серії 3 № 349 від 16 листопада 1982 року, який було видано Виконкомом Ленінської райради народних депутатів м. Дніпропетровська, відповідальним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_4 був ОСОБА_4 , сім`я якого складається з дружини ОСОБА_5 (а.с. 7).

Згідно з розпорядженням Міськвиконкому № 139/2р від 25 травня 1984 року квартирі АДРЕСА_4 було присвоєно адресу: квартира АДРЕСА_3 (а.с. 7).

Рішенням Виконкому Ленінської райради народних депутатів м. Дніпропетровська № 590 від 22 листопада 1985 року договір найма житлового приміщення АДРЕСА_3 було змінено і визначено відповідальним квартиронаймачем ОСОБА_5 (а.с. 8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла (а.с. 9).

Відповідно до довідки № 791 від 17 січня 2020 року, виданої ЦНАП Дніпровської міськради, у спірній квартирі зареєстровано позивача та відповідачів ОСОБА_6 і ОСОБА_7 (а.с. 10).

Згідно з актами про не проживання від 22 червня 2019 року, 28 вересня 2019 року та 14 грудня 2019 року відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_3 не проживають та ніколи не проживали (а.с. 11-16).

Відмовляючи у задоволенні заявлених позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції інстанції виходив з того, що договір найму житлового приміщення АДРЕСА_3 від 22 листопада 1982 року було укладено з ОСОБА_4 , а рішенням Виконкому Ленінської райради народних депутатів м. Дніпропетровська № 590 від 22 листопада 1985 року договір найму зазначеного житлового приміщення було змінено в частині наймача на ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та після смерті якої позивач не набув статусу наймача, договір найму житлового приміщення з ним укладено не було. Таким чином, ОСОБА_1 є лише зареєстрованим користувачем спірного житлового приміщення., його право як наймача квартири АДРЕСА_3 за відсутності укладеного з ним договору не виникло, тому суд приходить до висновку, що він є неналежним позивачем.

Однак із вказаним висновком суду першої інстанції погодитись не можливо з огляду на таке.

Відповідно до ст. 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до ордеру серії 3 № 349 від 16 листопада 1982 року, який було видано Виконкомом Ленінської райради народних депутатів м. Дніпропетровська, відповідальним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_4 був ОСОБА_4 , сім`я якого складається з дружини ОСОБА_5 (а.с. 7).

Згідно з розпорядженням Міськвиконкому № 139/2р від 25 травня 1984 року квартирі АДРЕСА_4 було присвоєно адресу: квартира АДРЕСА_3 (а.с. 7).

Рішенням Виконкому Ленінської райради народних депутатів м. Дніпропетровська № 590 від 22 листопада 1985 року договір найма житлового приміщення АДРЕСА_3 було змінено і визначено відповідальним квартиронаймачем ОСОБА_5 (а.с. 8).

Відповідно до довідки № 791 від 17 січня 2020 року, виданої ЦНАП Дніпровської міськради, позивач у спірній квартирі зареєстрований з 23.09.1999 року (а.с. 10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла (а.с. 9).

Згідно ст. 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

ОСОБА_1 є сином ОСОБА_5 , що підтверджується повторним свідоцтвом про народження, актовий запис № 1459 від 08.06.2017 року (а.с. 5) та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя № 5 від 08.06.2017 року (а.с. 6).

Згідно ст. 106 ЖК Української РСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

Враховуючи норми ЖК Української РСР у вказаних справах на стороні позивача можуть виступати власник житлового приміщення, наймач, члени його сім`ї, в тому числі ті, за якими зберігається право на користування житлом як за тимчасово відсутніми, або ті, що отримали броню.

Згідно пояснень позивача викладених у позові та в апеляційній скарзі, останній весь час проживав у спірній квартирі. Після смерті матері він також продовжує проживати у спірній квартирі та виконувати обов`язки наймача.

Будь-який доказів на спростування вказаного факту матеріали справи не містять. Також, матеріали справи не містять будь-яких відомостей стосовно того, що наймодавець - житлово-експлуатаційна організація зверталась до суду з позовом до ОСОБА_1 з приводу його незаконного заселення у спірне приміщення, незаконне його проживання у спірному приміщенні без будь-яких законних на те підстав та виселення його.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивач фактично є наймачем спірного приміщення у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов передчасного висновку, що ОСОБА_1 є неналежним позивачем.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, та дійшов передчасного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, колегія зазначає наступне.

Відповідно до довідки № 791 від 17 січня 2020 року, виданої ЦНАП Дніпровської міськради, у спірній квартирі крім позивача також зареєстровані відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с. 10).

Згідно з актами про не проживання від 22 червня 2019 року, 28 вересня 2019 року та 14 грудня 2019 року відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_3 не проживають та ніколи не проживали (а.с. 11-16).

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

З аналізу вказаної норми слідує, що наявність у особи статусу наймача або члена сім`ї наймача не є визначальним при вирішенні питання щодо їх права на користування житловим приміщенням та реєстрацію в ньому. Обов`язковою умовою для цього є встановлення факту відсутності особи в займаному ним приміщенні понад встановлені законом строки без поважних на те причин, на чому також акцентує увагу Верховний Суд України в п. 9 Постанови Пленуму № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України».

Згідно ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного суду України від 16.01.2012 у справі №6-57цс11.

Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням.

Відповідно до положень ст. 72, ст. 71 Житлового кодексу Української РСР, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться виключно в судовому порядку. Зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі такого судового рішення, яке набрало законної сили.

При цьому, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання, що в повному обсязі відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11.

Як вбачається із матеріалів справи, поважних причин відсутності відповідачів за місцем реєстрації понад шість місяців судом не встановлено.

Відповідачами не надано суду жодного належного та допустимого доказу того, що вони з поважних причин не проживають в спірній квартирі, що вони намагались вселитися в дане житлове приміщення, несуть витрати по утриманню спірної квартири, що їм чинились перешкоди у вселенні, а також, що в квартирі є їх особисті речі.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням є законними та обгрунтованими, оскільки відповідачі без поважних причин не проживають в спірній квартирі, що є комунальною власністю, витрати по утриманню та обслуговуванню вказаного житлового приміщення не несуть, їх особисті речі в квартирі відсутні, також, ними не надано жодного доказу того, що вони намагались скористатись своїм правом щодо вселення в спірне житло.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції крім порушень норм матеріального права, не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, встановив обставини, які є недоведеними, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволоення заявлених позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 420,40 коп. з кожного.

керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 квітня 2020 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 420,40 коп. з кожної.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

І.Ю. Ткаченко