Номер провадження: 22-ц/813/3802/20
Номер справи місцевого суду: 503/1197/17
Головуючий у першій інстанції Гура А.І
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.12.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Погорєлової С.О., Князюка О.В.

за участю секретаря судового засідання: Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кодимського районного суду Одеської області від 14 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Сербівської сільської ради Кодимського району Одеської області, третя особа - ОСОБА_2 про визнання заповіту недійним,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до Сербівської сільської ради Кодимського району Одеської області, третя особа - ОСОБА_2 про визнання заповіту від 29 грудня 2016 року, реєстровий номер 47, за яким ОСОБА_3 заповіла на користь ОСОБА_2 все своє майно - недійсним.

В обгрунтування позову, ОСОБА_1 зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3 . 11 листопада 1998 року нею було складено заповіт, згідно якого заповідач заповіла все своє майно позивачеві - ОСОБА_1 . Вже після смерті ОСОБА_3 , позивачу стало відомо, що існує ще один заповіт від 29 грудня 2016 року, який було посвідчено за три дні до смерті ОСОБА_3 , згідно якого остання заповіла все своє майно своїй дочці - ОСОБА_2 . Цей заповіт був посвідчений секретарем Сербівської сільської ради Фаріон О.П. Позивач вважає, що заповіт від 29 грудня 2016 року повинен бути визнаним недійсним, оскільки підпис на даному заповіті значно відрізняється від справжнього підпису померлої. Крім того, останні 5 років заповідач була незрячою, тому не могла сама ставити підписи на документах.

Позивач ввважає підпис на заповіті підробленим, та таким що, складений з порушенням порядку складання заповіту, оскільки був складений секретарем виконавчого комітету Сербівської сільської ради народних депутатів не в приміщенні сільської ради, а за місцем проживання спадкодавця.

Викладені обставини стали підставою звернення до суду.

Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 14 грудня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Кодимського районного суду Одеської області від 14 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

В умовах обмеженого доступу до Одеського апеляційного суду у зв`язку з поширенням на території України коронавірусної інфекції «COVID-19», представник ОСОБА_1 адвокат Куликова О.В., а також третя особа ОСОБА_2 та її представник адвокат Івасишин В.П. взяли участь в судовому засіданні 15.12.2020 року в режимі відео конференції в ході якої представник ОСОБА_1 наполягала на задоволенні апеляційної скарги, в той час, як третя особа та її представник просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи на 15.12.2020 року на 15-00 г. представник Сербівської сільської ради Кодимського району Одеської області був присутнім в судовому засіданні в режимі відео конференції в якості вільного слухача, оскільки не зміг підтвердити документально свої повноваження, як представника.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Повністю всім зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

-29 грудня 2016 року ОСОБА_3 прочитала і підписала заповіт, яким заповідала все своє майно, яке б воно не було та з чого б воно не складалося ОСОБА_2 . Зазначений заповіт було посвідчено 29.12.2016 року секретарем Сербівської сільської ради Кодимського району Одеської області Фаріон О.П. за реєстр. № 47 (а. с. 9);

- у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 була похилого віку та не могла самостійно скласти текст заповіту, за її дорученням, це зробила секретар сільської ради ОСОБА_4 , після чого текст заповіту прочитала вслух і вчинила підпис особисто ОСОБА_3 у присутності секретаря Сербівської сільської ради Кодимського району Одеської області.

Відмовляючи у позові ОСОБА_1 до Сербівської сільської ради Кодимського району Одеської області про визнання заповіту недійним, суд першої інстанції виходив з того, що:

-заповіт, складений ОСОБА_3 29.12.2016 року, відповідає вимогам закону щодо його форми, а саме він викладений у вигляді письмового документу, прочитаний і підписаний особисто заповідачем, посвідчений секретарем Сербівської сільської ради Кодимського району Одеської області, який перевірив дієздатність заповідача і з`ясував його дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок смерті;

-належних та допустимих доказів про порушення порядку посвідчення заповіту, які були б підставою для визнання його недійсним та доказів про невідповідність заповіту внутрішній волі заповідача не надано.

Судова колегія звертає увагу на таке.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом статті 15 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України,

зокрема: визнання права: визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення: примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення: припинення правовідношення: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. їхніх посадових і службових осіб.

З набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений не тільки договором або законом, але й судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина друга статті 5 ЦПК України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, та призводить до їх відновлення.

Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин. якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, у статті 215 ЦК України проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (статті 219, 220, 224 ЦК України тощо), та на оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (статті 222,223, 225 ЦК України тощо).

Статтею 1257 ЦК України передбачений вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним. Відповідно до частин першої вказаної норми, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Як вбачається зі змісту позову, позивач заявила вимогу про визнання заповіту недійсним у зв`язку з тим, що оспорюваний заповіт не був підписаний ОСОБА_3 (підпис не належить ОСОБА_3 ), що не відповідає законодавству - ст. 1247 ЦК України в частині того, що заповіт має бути особисто підписаний заповідачем та свідчить, що волевиявлення не було вільним і не відповідало волі заповідача.

Порушення форми складення заповіту у відповідності до ч.І ст. 1257 ЦК України відносяться до підстав, які можуть свідчити про нікчемність заповіту.

Нікчемний заповіт є таким в силу припису закону (частина перша статті 1257 ЦК України) і тому у визнанні такого заповіту недійсним у судовому порядку необхідності немає (ч.2 ст. 215 ПК України).

Відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у пунктах 94, 95 постанови від 04 квітня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є ефективним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним в силу закону.

Між тим, відсутність особистого підпису заповідача у заповіті без зазначення про неможливість підписання заповідачем заповіту і про підписання у зв`язку з цим заповіту іншою особою згідно з ч.4 ст. 207 ЦК України, може свідчити також, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно за частиною 2 статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Як вже зазначалося з таких підстав правочин може бути визнано недійсним в судовому порядку, як оспорюваний.

Сторонами в цивільному процесі, згідно з частиною першою статті 48 ЦПК України, є позивач і відповідач.

Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня матеріальна і процесуальна заінтересованість у справі. Саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір.

В даній справі позивач оспорює дійсність заповіту, який складений від імені заповідача на користь ОСОБА_2 і посвідчений секретарем Сербівської сільської ради Кодимського району Одеської області.

Тобто фактично спір виник саме між позивачем та особою на користь якої складено та посвідчено заповіт ОСОБА_2 , дійсність якого щодо вільності волевиявлення заповідача та відповідності законодавству, а також щодо порушення порядку та формі його складення.

Виходячи з наведеного, процесуальний статус ОСОБА_2 , у даному спорі охоплюється визначенням відповідач, в той час, як ОСОБА_2 була залучена судом до участі у справі за клопотанням позивача у якості третьої особи, а Сербівська сільська рада Кодимського району Одеської області (як орган, посадовою особою якого складено та посвідчено оспорюваний заповіт) за клопотанням позивача була залучена судом в якості відповідача.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року по справі № 523/9076/16-ц зазначила, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Згідно з постановою Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 201/16327/16-ц: «У справі про визнання недійсними таких правочинів як видача довіреності і прийняття спадщини належним відповідачем є особа, яка видавала довіреність, і особа, яка прийняла спадщину, а не нотаріус чи нотаріальна контора, якщо позивач не обґрунтовує недійсність правочинів неправомірними діями нотаріуса».

Отже, суд першої інстанції, в порушення наведених вище приписів процесуального закону, не вирішив питання про залучення ОСОБА_2 , як відповідача або співвідповідача у справі, а межі апеляційного перегляду судових рішень, визначені процесуальним кодексом, не надають суду апеляційної інстанції процесуальної можливості залучити до участі у справі іншого відповідача на стадії апеляційного перегляду.

Тобто відповідачем або співвідповідачем у справах де оспорюється нотаріально посвідчений правочин (заповіт) в будь-якому разі є особа в інтересах якої складено заповіт.

Порушення суб`єктного складу є самостійною підставою для відмови у позовних вимогах про усунення перешкод у користуванні майном.

При таких обставинах, враховуючи, що суд першої інстанції залишив вимоги про визнання заповіту недійсним без задоволення по суті заявленої вимоги, рішення суду не може залишатися в силі і підлягає зміні в частині обґрунтування підстав відмови у позові. В іншій частині рішення слід залишити без змін.

Приймаючи до уваги обставини та обґрунтування викладені в цій постанові суду апеляційної інстанції, рішення районного суду про відмову у позові не може залишатися в силі і підлягає зміні в частині обґрунтувань підстав відмови у позові.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити позивачеві, що він не позбавлений права звернутися до суду з позовом про визнання заповіту недійсним, як оспорюваного в порядку ч.2 ст. 1257 ЦПК України до належного відповідача.

Таким чином апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції -зміні.

На підставі викладеного та керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Кодимського районного суду Одеської області від 14 грудня 2017 року - змінити в частині обґрунтування підстав відмови у позові.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 28.12.2020 року.

Головуючий О .М. Таварткіладзе

Судді: С.О. Погорєлова

О.В. Князюк