Справа № 359/2117/19 Головуючий 1 інстанція- Муранова-Лесів І.В.
П О С Т А Н О В А

іменем України

05 листопада 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Мережко М.В., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Новосельцево» про визнання недійсним рішення загальних зборів,-

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувсядо суду із вказаним позовом,який мотивував тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . У вказаному будинку на підставі рішення установчих зборів, протокол № 1 від 01 грудня 2014 року, було створено ОСББ «Новосельцево» та обрано його на посаду голови правління ОСББ «Новосельцево».

Вказував, що 13 січня 2019 року було проведено загальні збори співвласників ОСББ «Новосельцево», на яких його звільнено з посади у зв`язку з неналежним виконанням своїх обов`язків та орано нове керівництво об`єднання. Посилаючись на неправомочність загальних зборів, зокрема на те, що при їх проведенні допущено числені порушення щодо порядку їх скликання, проведення та прийняття рішень, встановлені статутом ОСББ та законодавством України, просив визнати недійсним рішення загальних зборів Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Новосельцево» від 13 січня 2019 року.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 липня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким її вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на неповноту та неправильність з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права. Скарга частково відтворює зміст позовної заяви і мотивована неврахуванням судом того факту, що він не отримував жодних повідомлень про час і місце проведення загальних зборів, а з наявних у справі реєстрів неможливо встановити які саме повідомлення були відправлені співвласникам. Реєстрація учасників зборів

- 2 -

здійснена з порушеннями, бо їх особи не встановлювалися, а сам зміст протоколу загальних зборів не відповідає вимогам законодавства. та статуту ОСББ. Суд помилково взяв до уваги додані відповідачем документи, які належнги чином не засвідчені.

Відповідач ОСББ «Новосельцево» подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

Учасники судового розгляду позивач ОСОБА_1 і відповідачОСББ «Новосельцево»належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення 22 жовтня та 20 жовтня 2020 року судових повісток, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, щопозивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням загальних зборів співвласників квартир та нежитлових приміщень в багатоквартирних будинках по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 від 01 грудня 2014 року (протокол № 1) було утворено ОСББ «Новосельцево», затверджено статут об`єднаннята обрано ОСОБА_1 на посаду голови правління ОСББ «Новосельцево».

13 січня 2019 року було проведено загальні збори співвласників ОСББ «Новосельцево», на яких було принято ряд організаційних рішень, оформлених протоколом відкритим 13 січня 2019 року та закритим 27 січня 2019 року, в тому числі прийнято рішення про звільнення позивача з посади голови правління ОСББ «Новосельцево» у зв`язку з неналежним виконанням своїх обов`язків.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд обгрунтовував свої висновки тим, що при проведенні загальних зборів були дотримані вимоги Статуту та Закону.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками, поскільки розглядаючи дану справу, суд допустив порушення правил юрисдикції загальних судів.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України побудови судоустрою в Україні за принципами територіальності та спеціалізації

- 3 -

(ст.125), так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Висловлювання «судом, встановленим законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені ст.19 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Разом з тим ст.20 ГПК України визначає коло справ, які підлягають розгляду в господарському суді, до якого віднесено справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

При визначенні підвідомчості (предметної та суб`єктної юрисдикції) справ, що виникають з корпоративних відносин, слід виходити з таких міркувань.

За змістом положень ст.167 ГПК України корпоративні відносини - це відносини, які виникають, змінюються та припиняються щодо права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Стаття 55 ГК України визначає господарські організації як юридичні особи, створені відповідно до ЦК України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

Господарською діяльністю у ГК України вважається діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Цей Кодекс розрізняє господарську діяльність, яка має на меті отримання прибутку (підприємництво) і некомерційну господарську діяльність, яка здійснюється без такої мети (стаття 3).

За способом утворення (заснування) та формування статутного капіталу ст.63 ГК України відносить підприємства, які утворюються кількома засновниками до корпоративних, а за формою власності - до підприємств колективної власності. Корпоративне підприємство характеризується тим, що утворюється, як правило, двома або більше засновниками за їх спільним рішенням (договором), діє на основі об`єднання майна та/або підприємницької чи трудової діяльності засновників (учасників), їх спільного управління справами, на основі корпоративних прав, у тому числі через органи, що ними створюються, участі засновників (учасників) у розподілі доходів та ризиків підприємства.

- 4 -

Підприємством колективної власності визнається корпоративне або унітарне підприємство, що діє на основі колективної власності засновника (засновників) (ст.93 ГК України).

Зазначені норми кореспондуються із нормами ст.ст.83,85,86 ЦК України, згідно з положеннями яких юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом. Товариством є організація, створена шляхом об`єднання осіб (учасників), які мають право участі у цьому товаристві. Товариство може бути створено однією особою, якщо інше не встановлено законом. Непідприємницькими товариствами є товариства, які не мають на меті одержання прибутку для його наступного розподілу між учасниками. Непідприємницькі товариства (кооперативи, крім виробничих, об`єднання громадян тощо) та установи можуть поряд зі своєю основною діяльністю здійснювати підприємницьку діяльність, якщо інше не встановлено законом і якщо ця діяльність відповідає меті, для якої вони були створені, та сприяє її досягненню.

Правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об`єднань власників житлових та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, захисту їхніх прав та виконання обов`язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку визначено Законом України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», відповідно до ч.2 ст.1 якого об`єднання співвласників багатоквартирного будинку це юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна.

Згідно ч.2 ст.4 цього Закону об`єднання створюється як непідприємницьке товариство для здійснення функцій, визначених законом. Порядок надходження і використання коштів об`єднання визначається цим Законом та іншими законами України.

Тобто, зазначений Закон визначає ОСББ як юридичну особу, створену власниками для сприяння використання їх власного майна, управління, утримання і використання неподільного та загального майна, а об`єднання співвласників багатоквартирного будинку незалежно від напряму його діяльності є господарською організацією - юридичною особою, яка здійснює некомерційну господарську діяльність з моменту державної реєстрації на підставі закону та свого статуту.

Судом встановлено, що на час виникнення спірних правовідносин діяв статут ОСББ «Новосельцево», згідно п.п.1-2 розділу ІІ якого об`єднання створюється з метою захисту прав співвласників, дотримання ними своїх обов`язків, належне утримання і використання спільного майна будинку, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати платежів. Об`єднання є неприбутковою організацією і не має на меті одержавння прибутку для розподілу між співвласниками. Господарче забезпечення діяльності об`єднання здйснюється власними силами або шляхом залучення на договірних засадах суб`єктів господарювання (т.1 а.с.27).

Отже, об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Новосельцево» є господарською організацією - юридичною особою, яка здійснює некомерційну господарську діяльність.

За змістом наведених вище норм корпоративні права (ст.167 ГПК України) характеризуються тим, що особа, яка є учасником (засновником, акціонером, членом) юридичної особи має право на участь в управлінні господарською організацією та інші правомочності передбачені законом і статутними документами.

Згідно з положеннями ст.14 Закону України «Об`єднання співвласників багатоквартирного бдинку» основними правами члена об`єднання є, зокрема, участь в управлінні об`єднанням, право голосу на його загальних зборах, право обирати і бути

- 5 -

обраним в органи управління; користування послугами об`єднання; право вносити пропозиції щодо поліпшення роботи об`єднання; право звертатися до органів управління та органів контролю за діяльністю із запитами, пов`язаними з членством у об`єднанні, одержувати письмові відповіді на свої запити.

З урахуванням наведеного, члени об`єднання незалежно від напряму його діяльності є носіями корпоративних прав, а відносини між його членами та кооперативом, які пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, є корпоративними.

З огляду на оскарження позивачем як членом ОСББ «Новосельцево» рішень загальних зборів цього об`єднання щодо його звільнення з посади голови правління та обрання правління ОСББ, ревізійної комісії, визначення штатного розпису та окладів, затвердження кошторису та інші, його права як співвласника майна багатоквартирного будинку що у свою чергу свідчить про наявність корпоративного спору, тобто спору щодо участі позивача в управлінні об`єднанням, то такий спір має розглядатися за правилами господарського судочинства.

Такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 501/1571/16-цза позовом фізичної особи до ОСББ про визнання недійсними рішень об`єднання, де Велика Палата, ураховуючи те, що позивач є власником квартири у багатоквартирному будинку, а спір стосується захисту його права як співвласника майна багатоквартирного будинку, порушеного, на його думку, створенням юридичної особи, тому цей спір є найбільш наближеним до спорів, пов`язаних з діяльністю або припиненням діяльності юридичної особи, відтак повинен розглядатися за правилами господарського судочинства (п.21).

Аналогічні правові висновки щодо підвідомчості господарським судам спорів між некомерційною господарською організацією та її учасником щодо оспорення останнім рішень викладені у цілому ряді постанов Великої Палати Верховного Суду, зокрема: від 27 лютого 2019 року у справі № 738/1772/17; від 24 квітня 2019 року № 509/577/18; від 09 квітня 2019 року № 916/1295/18; від 29 травня 2019 року № 592/2083/15-ц та від03 квітня 2019 року у справі № 759/11487/16-ц.

Окрім того, серед іншого позивач мотивує свої вимоги порушенням його прав при звільненні з посади голови правління ОСББ.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст.10 Закону України «Об`єднання співвласників багатоквартирного бдинку» органами управління об`єднання є загальні збори співвласників, правління, ревізійна комісія об`єднання. Вищим органом управління об`єднання є загальні збори співвласників, до компетенції яких серед іншого відноситься порядок обрання та відкликання членів правління об`єднання, їх кількісний склад та строки обрання.

У ч.1 ст.98 ЦК України передбачено, що загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і тих, що належать до компетенції інших органів товариства.

Відповідно до ч.1 ст.99 ЦК України виконавчий орган створюють загальні збори товариства, а згідно ч.3 цієї статті повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

За приписом ч.4 ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання. Корпоративні права учасників ОСББ є об`єктом такого захисту, зокрема у спосіб, передбачений ч.3 ст.99 ЦК України, згідно з якою повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він

- 6 -

може бути бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

Припинення повноважень члена виконавчого органу товариства за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від звільнення працівника з роботи (розірвання із ним трудового договору) на підставі положень КЗпП України. Саме тому можливість уповноваженого органу ОСББ припинити повноваження члена виконавчого органу міститься не в приписах КЗпП України, а у ст.99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання трудового права.

Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, звільнення, відкликання членів виконавчого органу стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Хоча такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини.

У зв`язку з цим припинення повноважень члена виконавчого органу товариства відповідно до ч.3 ст.99 ЦК України є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснення членом його виконавчого органу управлінської діяльності. Необхідність такої норми зумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. За природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою (чи можливою шкодою) для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.

Зогляду на це зміст положень ч.3 ст.99 ЦК України надає право компетентному (уповноваженому) органу об`єднання припинити повноваження члена виконавчого органу у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав. Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права.

Конституційний Суд України у рішенні від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010 у справі за конституційним зверненням ТОВ «Міжнародний фінансово-правовий консалтинг» про офіційне тлумачення ч.3 ст.99 ЦК України зазначив, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а саме корпоративних правовідносин, що виникають між товариством та особами, яким довірено повноваження з управління ним.

Висновок про необхідність розгляду зазначеної категорії справ у порядку господарського судочинства викладено у цілому ряді постанов Великої Палати Верховного Суду, зокрема у постановах: від 30 січня 2019 року у справі № 145/1885/15-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 510/456/17, від 08 листопада 2019 року у справі № 667/1/16.

Отже, дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі з підстав, передбачених ст.255 цього Кодексу Відповідно до ч.2 ст.377 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

За положеннями п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд закриває провадження у справі,

- 7 -

якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в ухвалене з порушенням норм процесуального права і підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст.259, 374, 377, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 липня 2020 року скасувати, провадження у справі закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що даний спір має розглядатися в порядку господарського судочинства, а також роз`яснити його право протягом десяти днів із дня отимання постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: