Дата документу 23.12.2020 Справа № 331/354/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/354/17
Провадження№22-ц/807/2982/20
Головуючий у 1 -й інстанції: Світлицька В.М.
Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року

м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: за участю секретаряПодліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Білоус Геннадія Борисовича на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 серпня 2020 року про відмову у задоволенні скарги на рішення та дії державного виконавця у справі за скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення та дії державного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кисліциної Юлії Дмитрівни, заінтересована особа Публічне акціонерне товариство «Прокредит Банк», -

ВСТАНОВИВ:

В червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на рішення та дії державного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кисліциної Ю.Д., заінтересована особа Публічне акціонерне товариство «Прокредит Банк».

В обґрунтування скарги зазначає, що 27 травня 2020 року державним виконавцем Олександрівського ВДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кисліциною Ю.Д. було винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника (скаржника).

Зі змісту вказаної постанови та листа державного виконавця, ОСОБА_1 стало відомо про існування виконавчого провадження № 57456471 з примусового виконання виконавчого листа № 2/331/418/2017, виданого Жовтневим районним судом м. Запоріжжя про звернення стягнення на нерухоме майно, що перебуває в іпотеці у стягувача ПАТ «ПроКредит Банк». Винесена постанова про опис та арешт майна боржника, передувала неправомірним діям та рішенням виконавця, без повідомлення про відкриття та належної участі скаржника (боржника) у даному провадженні, а тому є незаконною, неправомірною і підлягає скасуванню, а подальші виконавчі дії за цим провадженням зупиненню до часу усунення порушень, допущених з боку виконавця до боржника (скаржника).

В оскаржуваній постанові, а також у листі виконавцем вказано про загальну площу житлового будинку розміром 331,6 кв.м. та про вартість арештованого майна, яка оцінена у 3 347 738,00 грн, що є іпотечним майном скаржника (боржника). При цьому, виконавцем вказано в постанові про описання цього майна «по технічній документації». Однак, відомості викладені виконавцем в постанові і листі, є помилковими та не відповідають дійсності, оскільки фактичні розміри і кількість квадратних метрів вказаного будинку та його вартість є іншими, і які були визначені проведеною при розгляді справи судом першої інстанції відповідною судовою експертизою. Так, загальна площа нерухомого житлового майна під літерою «П-2» житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 фактично складає 234,41 кв.м., а ринкова вартість станом на 22 лютого 2018 року складає 6 441 091,00 грн без вартості земельної ділянки. Виконавцем внесені неправдиві відомості, що є неприпустимим, а тому така постанова підлягає скасуванню, а подальші дії за цим виконавчим провадженням (№ 57456471) зупиненню до часу проведення і отримання висновків відповідної експертизи.

Крім того, площа спірного іпотечного майна не перевищує відповідну загальну площу нерухомого майна, яка визначена в Законі України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів і іноземній валюті», оскільки є менш ніж 250,00 кв. м., а тому не може бути примусово стягнуте протягом дії цього закону.

У власності або користуванні ОСОБА_1 відсутнє будь-яке інше нерухоме житлове майно.

Із урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 , просила суд:

Визнати неправомірними дії та скасувати постанову державного виконавця Олександрівського ВДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кисліциної Ю.Д. від 27 травня 2020 року про опис та арешт майна боржника (скаржника) у виконавчому провадженні № 57456471.

Зупинити вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 57456471 відносно іпотечного майна належного ОСОБА_1 до часу втрати чинності та дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а також у зв`язку з відсутністю у неї іншого майна.

Зобов`язати державного виконавця Олександрівського ВДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного МУ МЮ (м. Дніпро) провести необхідні дії щодо оцінки іпотечного нерухомого майна належного ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 серпня 2020 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення та дії державного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кисліциної Ю.Д., заінтересована особа Публічне акціонерне товариство «Прокредит Банк», відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 , адвокат Білоус Геннадій Борисовичподав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 серпня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити скаргу ОСОБА_1 в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги, що в порушення норм Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем не було належним чином повідомлено скаржника про відкриття виконавчого провадження з 2018 року, оскільки на адресу боржника не направлялася постанова про відкриття виконавчого провадження та нею не отримувалася. Крім того, судом першої інстанції при розгляді скарги не було взято до уваги, що документація по будинку є помилковою і не відповідає дійсності та залишено без уваги пропозиції про призначення і проведення стороною державного виконавця за участю заінтересованої особи та скаржника, огляду, дослідження, перевірки та експертизи щодо стану нерухомого іпотечного майна скаржника на теперішній час та складання належного оціночного звіту. Судом першої інстанції безпідставно і необґрунтовано не застосовано положення ЗаконуУкраїни «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, Акціонерне товариство «ПроКредит Банк» зазначає, що вказану апеляційну скаргу не визнає та вважає необґрунтованою. Під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, які склалися між сторонами, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема, і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи в задоволенні скарги на рішення та дії державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що дії державного виконавця під час винесення постанови про арешт та опис майна від 27 травня 2020 року у виконавчому провадженні ВП №57456471 є правомірними, відповілдали вимогам закону. Крім того, розглядаючи скаргу на дії державного чи приватного виконавця у порядку ст.ст.447, 450, 451 ЦПК України, суд не наділений повноваженнями вирішувати питання щодо вжиття заходів забезпечення скарги шляхом зупинення реалізації майна, адже за приписами ст.34 Закону України «Про виконавче провадження» вирішення питання про зупинення вчинення виконавчих дій відноситься виключно до компетенції державного виконавця.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується.

Судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2017 року задоволено позов ПАТ «ПроКредит Банк» до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки .

Звернуто стягнення на нерухоме майно, що перебуває в іпотеці ПАТ «ПроКредит Банк», відповідно до Договору іпотеки №316159-ІД1 від 11 лютого 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І., зареєстрованого в реєстрі за № 1351, а саме: житловий будинок, з гаражем літ. П-2, загальною площею 331,6 кв.м., житлова площа 68,9 кв.м., реєстраційний номер 01, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, загальною площею 0,0343 га, кадастровий номер :01:003:0275, цільове призначення будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_1 , в рахунок погашення кредитної заборгованості за Рамковою угодою №FW1602.524 від 11 лютого 2014 року, укладеним в її межах Договором про надання траншу № 1602.44030/FW1602.254 від 11 лютого 2014 року, на загальну суму заборгованості 3 341 322,23 грн, з яких: 1 699 131,74 грн борг по капіталу; 67 369,99 грн борг по процентах по графіку; 285 947,95 грн борг по процентах за час прострочення; 1 288 872,55 грн пеня, шляхом продажу на прилюдних торгах, згідно з Законом України «Про виконавче провадження» за початковою ціною не менше, ніж 3 347 738,00 грн. (а.с. 149-151).

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 07 червня 2018 року, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2017 року по цій справі залишено без змін.(а.с.152-154).

04 вересня 2018 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя на виконання вказаного рішення було видано виконавчий лист.(а.с.121).

19 жовтня 2018 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 57455471 з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа, яку надіслано засобами поштового зв`язку боржнику ОСОБА_1 та отримано останньою особисто 31 жовтня 2018 року, про що свідчить відмітка про отримання в рекомендованому поштовому повідомленні.(а.с.124-125,126).

Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження по справі № 331/354/17, зупинено виконання рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2017 року та постанови Апеляційного суду Запорізької області від 07 червня 2018 року до закінчення їх перегляду в касаційному порядку. (а.с. 83-85).

31 жовтня 2018 року державним виконавцем винесено постанову про зупинення вчинення виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа № 2/331/418/2017, виданого 04 вересня 2018 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя до розгляду справи касаційної інстанцією.(а.с.127).

Постановою Верховного Суду від 16 березня 2020 року, касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 07 червня 2018 року залишено без змін.(а.с.155-157).

12 травня 2020 року державним виконавцем винесена постанова про поновлення вчинення виконавчих дій та направлена сторонам для ознайомлення.

Відповідно до договору іпотеки №316159-ІДІ від 11 лютого 2014 року, укладеного між ОСОБА_1 (іпотекодавець) та ПАТ «ПроКредит Банк» (іпотекодержавтель), предметом іпотеки, зокрема, є нерухоме майно житловий будинок, з гаражем літ. П-2, загальною площею 331,6 кв.м. (а.с. 95-100).

Відповідно до п. 4.2.3 договору іпотеки, іпотекодавець має право виключно на підставі та умовах попередньої письмової згоди іпотекодержателя: змінювати цільове (функціональне) призначення предмета іпотеки, здійснювати дії, що призведуть до зміни ідентифікаційних показників предмета іпотеки, його правоустановчих документів, реєстраційних даних, даних у відповідних реєстрах та/чи владних органах .

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 01 липня 2020 року, щодо об`єкту нерухомого майна - житлового будинку, з гаражем літ. П-2, за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що загальна площа становить 331,6 кв. м., житлова площа 68,9 кв.м. та з 23 січня 2014 року перебуває у приватній власності ОСОБА_1 , частка 1/1.

27 травня 2020 року державним виконавцем Олександрівського ВДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кисліциною Ю.Д. було винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника (скаржника) згідно якого описано та арештовано житловий будинок з гаражем літ. П-2 та земельна ділянка, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 (а.с. 7-9).

Відповідно до статті 129-1 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Положеннями пункту 9 частини 1 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Виконання рішення суду є завершальною стадією цивільного процесу і здійснюється у певній процесуальній формі. Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст.447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (частина перша статті 448 ЦПК України).

Отже, право на звернення зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця пов`язане з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 450 ЦПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

Як право на звернення зі скаргою в порядку цивільного судочинства, так і порядок її розгляду та постановлення ухвали пов`язані з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК України, та його примусовим виконанням, яке вчиняється відповідним відділом державної виконавчої служби.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону.

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа, виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обовязок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдимих відомостей.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постнов, передбачених пунктами 1-4 частини 9 ст. 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

19 жовтня 2018 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №57456471 щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, який належить на праві власності боржнику ОСОБА_1 ( а.с. 79-82).

24 жовтня 2018 року державним виконавцем на адресу боржника було направлено рекомендований лист з повідомленням про вручення з постановою про відкриття виконавчого провадження №57456471.

31 жовтня 2018 року ОСОБА_1 особисто отримала копію постанови про відкриття виконавчого провадження, що підтверджується її особистим підписом на поштовому повідомленні про вручення поштового відправлення. (а.с. 78).

Отже, доводи скарги про те, що постанова про відкриття виконавчого провадженні ОСОБА_1 не направлялась і вона її не отримувала не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються вищезазначеним поштовим повідомленням, який міститься в матеріалах справи.

Відповідно до ч.2, 4 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження», постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення.

27 травня 2020 року державним виконавцем в межах виконавчого провадження №57456471 винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника ОСОБА_1 , за якою було описано, зокрема, житловий будинок, з гаражем літ. П-2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначена постанова була направлена на адресу боржника ОСОБА_1 та отримана нею 02 червня 2010 року, що вбачається зі змісту скарги ОСОБА_1 ( а.с. 2).

Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У скарзі, представник заявника наголошує на тому, що внесені відомості щодо розміру площі житлового будинку, який є предметом іпотеки, є неправдиві та помилкові.

Водночас, відповідно до ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Оскільки згідно рішення суду та оригіналу виконавчого листа підлягає звернення стягнення на нерухоме майно, яке перебуває в іпотеці АТ « Про Кредит Банк», а саме житловий будинок з гаражем літ. П-2 загальню площею 331.6 кв. м., житлова площа 68.9 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та згідно договору іпотеки № 316159-ІДІ від 11 лютого 2014 року, укладеного між ОСОБА_1 (іпотекодавець) та ПАТ «ПроКредит Банк» (іпотекодержавтель), предметом іпотеки, зокрема, є нерухоме майно житловий будинок, з гаражем літ. П-2, загальною площею 331,6 кв.м., згідно копії технічної документації загальна площа об`єкту нерухомості також становить 331.6 кв. м., згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєсру Іпотек, Єдиного реєстру заборони власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що загальна площа предметиа іпотеки, а саме вищезазначеного будинку становить 331.6 кв. м., житлова площа 68.9 кв. м. ( а.с. 19-20), отже, державним виконавцем було вірно зазначено в постанові про опис та арешт майна боржника площу об`єкту нерухомості.

Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV "Про іпотеку" (далі - Закон № 898-IV) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону № 898-IV).

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

У разі якщо іпотекодавцем предмет іпотеки було реконструйовано або щодо нього було проведено самочинне будівництво (у тому числі, але не виключно, споруджено нові будівлі, споруди тощо на земельній ділянці, що належить іпотекодавцю на праві власності чи перебуває в його користуванні), всі реконструйовані, новостворені об`єкти нерухомості вважаються предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору (частина п`ята статті 5 Закону № 898-IV).

Відповідно до п. 4.2.3 договору іпотеки, іпотекодавець має право виключно на підставі та умовах попередньої письмової згоди іпотекодержателя: змінювати цільове (функціональне) призначення предмета іпотеки, здійснювати дії, що призведуть до зміни ідентифікаційних показників предмета іпотеки, його правоустановчих документів, реєстраційних даних, даних у відповідних реєстрах та/чи владних органах.

Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Верховний Суд вже неодноразово застосовував принцип добросовісності та конструкцію недопустимості зловживання цивільними правами для забезпечення прав та інтересів кредитора (постанова Верховного Суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц, провадження № 61-28761св18, постанова Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц, провадження № 61-156св17).

У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. Верховний Суд зазначає, що новоствореним об`єктом нерухомості вважається виключно об`єкт, створений без прив`язок до іншого, вже існуючого нерухомого майна, без використання його складових структурних елементів. Тобто не є новоствореним об`єктом нерухомого майна вже існуючий об`єкт нерухомості зі зміненими зовнішніми та внутрішніми параметрами (постанова Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1213цс16, постанови Верховного Суду від 19 квітня 2018 року у справі № 161/3376/17, від 04 липня 2018 року у справі № 335/640/15-ц).

Заявник у скарзі посилається на висновок експертизи Запорізького відділення Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз № 33/38-18 від 25.04.2018 року, в якому зазначена загальна площа нерухомого житлового майна під літерою « П-2» житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 234.41 кв. м.

В матеріалах справи відсутні дані про звернення боржника відповідно до п. 4.2.3 за дозволом до банку та повідомлень про реконструкцію/перепланування. Крім того, АТ «ПроКредит Банк» зазначає, що жодної згоди на зміну ідентифікаційних показників в тому числі зміну площі предмета іпотеки не надавав.

Отже, площа об`єкта нерухомості, яка зазначена в постанові про опис та арешт майна від 27 травня 2020 року відповідає площі об`єкта нерухомості, яка зазначена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, договорі іпотеки та рішенні Жовтневого районного суду від 27.11.2017 року у справі № 331/354/17, яке набрало законної сили .

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що дії державного виконавця під час винесення постанови про арешт та опис майна від 25 травня 2020 року у виконавчому провадженні ВП № 57456471 щодо зазначення загальної площі предмета іпотеки у розмірі 331,6 кв.м. відповідають вимогам закону.

Що стосується доводів скарги ОСОБА_1 в частині зобов`язання державного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) провести необхідні дії щодо оцінки іпотечного нерухомого майна, колегія суддів зазначає наступне.

В пункті 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" роз`яснено, що у справах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, пов`язані з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна, суд перевіряє відповідність цих дій положенням статей 57, 58 Закону «Про виконавче провадження». При цьому судам необхідно враховувати, що визначення вартості майна боржника проводиться самим державним виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості, крім випадків, коли застосовуються оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден. При складності визначення вартості майна (окремих предметів) чи наявності у боржника або стягувача заперечень проти передачі арештованого майна боржника для реалізації за ціною, визначеною державним виконавцем, до участі у виконавчому провадженні і проведення оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден залучається суб`єкт оціночної діяльності - суб`єкт господарювання, який провадить свою діяльність відповідно до Закону України від 12 липня 2001 року № 2658-III "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні".

Переглядаючи рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 07 червня 2018 року у справі за позовом ПАТ « Про Кредит Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнгення на предмет іпотеки Верховний Суд у постанові від 16 березня 2020 року зазначив, що виходячи зі змісту поняття "ціна" як форма грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону № 898-IV можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону № 898-IV встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Разом з тим, відповідно до статтей 19, 57 Закону України « Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявити клоптання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж було зазначено в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2019 року у спраі № 235/3619/15 ц (провадження № 14-11 цс 18).

Відповідно до положень частини першої статті 19 Закону України « Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право достопу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржити рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та псьмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватисяч іншими правами, наданими законом.

Тобто, виходячи з вищезазначеного ОСОБА_1 не позбавлена можливості заявити клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж було зазначено в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.

Відповідно до рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2017 року підлягає зверненню стягнення на нерухоме майно, яке перебуває в іпотеці АТ «ПроКредитБанк», а саме житловий будинок з гаражем літ. П-2 загальною площею 331.6 кв.м, житлова площа 68,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка. Зазначено ціну цього майна в розмірі 3347738,0 грн.

Однак, в ході розгляду скарги , а також під час апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції, скаржник зазначає, що вартість предмета іпотеки збільшилась і надає висновок експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи №1678-20, відповідно до якої, вартість предмета іпотеки становить 6 203010,00 грн.

Водночас, з матеріалів виконавчого провадження не вбачається, що ОСОБА_1 зверталася до державного виконавця з клопотанням про визначення вартості іпотечного майна, оскільки така вартість майна змінилася.

В суді апеляційної інстанції державний виконавець пояснила, що ОСОБА_1 не зверталась з клопотаннням про визначення вартості іпотечного майна, та не надавала докази щодо зміни вартості такого майна в сторону збільшення.

З огляду на зазначене вимоги скарги в частині визнання неправомірними дій державного виконавця та зобов`язання останнього провести необхідні дії щодо оцінки іпотечного нерухомого майна належне ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 є передчасними. Остання не позбавлена можливості звернутися до державного виконавця з клопотанням про проведення оцінки предмета іпотеки відповідно до положень ст.ст. 19, 57 Закону України « Про івиконавче провадження».

Статтею 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Розгляд таких заяв відноситься до розділу VII "Судовий контроль за виконанням судових рішень".

Статтею 34 Закону України "Про виконавче провадження" врегульовано питання зупинення вчинення виконавчих дій, і це питання відноситься виключно до компетенції державного виконавця.

Крім того, пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" визначено недопустимість забезпечення позову шляхом зупинення виконання судового рішення, що набрали законної сили.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку, може застосовуватись судом, як захід забезпечення позову.

Аналіз вищезазначених норм свідчить про те, що зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа, застосовується судами як захід забезпечення позову при розгляді справ щодо оскарження виконавчих написів та про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

В даному випадку ОСОБА_1 не оскаржується виконавчий лист чи судове рішення на підставі якого він виданий, а ним подана скарга на дії приватного виконавця в порядку судового контролю за виконанням рішення суду.

Розглядаючи скаргу на дії державного чи приватного виконавця, суд не наділений повноваженнями вирішувати питання щодо вжиття заходів шляхом зупинення стягнення за виконавчим документом, оскільки провадження щодо примусового виконання судового рішення є процесуальним принципом обов`язковості судового рішення.

Положення статтей 149-153 ЦПК України, які регламентують забезпечення саме позову, не можуть застосовуватися при розгляді скарги на рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби (статті 447-451 ЦПК України), поданої у порядку здійснення судового контролю за виконанням рішення суду, яке набрало законної сили (стягнення за яким не зупинялось) і підлягає примусовому виконанню у порядку, передбаченому Законом України "Про виконавче провадження".

Отже, забезпечення скарги боржника шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого листа призводить до порушення прав стягувача у виконавчому провадженні щодо виконання судового рішення, яке набрало законної сили в розумні строки, передбачені Законом.

Відповідно до статей 34, 38 Закону України "Про виконавче провадження" питання зупинення вчинення виконавчих дій і зупинення виконавчого провадження віднесено до компетенції виконавця.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, щодо відсутності підстав для задоволення вимог скарги про зупинення виконавчих дій у виконачому провадженні № 57456471, оскільки за приписами ст. 34 Закону України « Про виконавче провадження» вирішення питання про зупинення вчинення виконавчих дій відноситься виключно до компетенції державного вконавця.

Апеляційний суд констатує, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для спростування висновків суду першої інстанції, викладених обґрунтовано у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Апеляційний суд встановив, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

Відповідно до положень статті 375 ЦПК Україн суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного судового рішення без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподіл судових витрат апеляційний суд не здійснює.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374,375,381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Білоус Геннадія Борисовича залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 серпня 2020 рокуу цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова складена 28 грудня 2020 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Гончар М.С. Маловічко С.В.