ПОСТАНОВА

Іменем України

23 грудня 2020 року м. Кропивницький

справа № 385/151/19

провадження № 22-ц/4809/587/20

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів Дьомич Л. М., Карпенка О. Л.,

секретар судового засідання Кравченко Я. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 ,

представник позивача - адвокат Медвідь Владислав Анатолійович,

відповідач ОСОБА_3 ,

представник відповідача - адвокат Животовська Галина Михайлівна,

третя особа - Гайворонська районна державна нотаріальна контора,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , на рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 15 січня 2020 року у складі головуючого судді Панасюка І. В.

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - Гайворонська районна державна нотаріальна контора, в якому просив встановити факт постійного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 1989 року і до моменту смерті останньої, визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину спільного сумісного майна, набутого за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_4 , а саме: житловий будинок загальною площею 90,9 кв. м. з побутовими та господарськими будівлями: веранда «а», сарай «В», гараж «Г», погріб «г», що знаходяться на прилеглій до нього земельній ділянці в АДРЕСА_1 , зареєстрований в Ульяновському КМБТІ від 03.07.2006 за № 4299, нежитлову будівлю магазину з побутовими та господарськими будівлями і спорудами: ґанок «а», що знаходиться на прилеглій до нього земельній ділянці в АДРЕСА_1 , зареєстровану в Ульяновському КМБТІ від 04.12.2007 за № 303, визнати частково недійсним свідоцтво від 13.11.2018, зареєстроване в реєстрі за № 1415 про право на спадщину за законом, видане ОСОБА_3 державним нотаріусом Гайворонської районної державної нотаріальної контори в частині успадкування нею після смерті ОСОБА_4 1/2 частини спадкового майна, що складається з нежитлової будівлі магазину з побутовими та господарськими будівлями і спорудами: ґанок «а», що знаходиться на прилеглій до нього земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , визнати частково недійсним свідоцтво від 13.11.2018, зареєстроване в реєстрі за № 1413 про право на спадщину за законом, видане ОСОБА_3 державним нотаріусом Гайворонської районної державної нотаріальної контори в частині успадкування нею після смерті ОСОБА_4 1/2 частини спадкового майна, що складається з житлового будинку загальною площею 90,9 кв. м. з побутовими та господарськими будівлями: веранда «а», сарай «В», гараж «Г», погріб «г», що знаходяться на прилеглій до нього земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , стягнути з відповідача судові витрати по справі.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_4 , починаючи з 1989 року до дня її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , у приватному будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Вони проживали разом як подружжя, були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки, підтримували один одного, мали спільний сімейний бюджет.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Після її смерті відкрилась спадщина на все належне їй майно, в тому числі домоволодіння по АДРЕСА_1 та приміщення магазину по АДРЕСА_1 .

Домоволодіння, яке зареєстроване за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 від 03.07.2006 про право приватної власності, складається із житлового будинку, веранди, сараю, гаража та хліва були, що збудовані ними в період 1989-1992 рр. за час спільного проживання однією сім`єю за кошти спільного сімейного бюджету. Приміщення магазину, яке також зареєстроване за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності від 04.12.2007, було збудоване ними у 2007 році під час спільного проживання однією сім`єю за кошти спільного сімейного бюджету. За життя ОСОБА_4 не склала заповіт.

Він звертався до Гайворонської державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини із заявою про прийняття спадщини. Проте у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу було відмовлено з тих підстав, що спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняла її онука ОСОБА_3 за правом представлення, що прирівнює її до спадкоємців першої черги за законом, про що державним нотаріусом Гайворонської районної державної нотаріальної контори Ковбасюк Н. Ю. видано постанову від 20.12.2018 № 407/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу зі спадкодавцем, має правове значення, оскільки, за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 вони набули нерухоме майно, яке зареєстроване за останньою, від цього залежить виникнення особистих та майнових прав, в тому числі права на частку у спільній сумісній власності на нерухоме майно.

Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 15 січня 2020 року позов задоволено частково.

Встановлено факт постійного проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 із ОСОБА_4 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 1989 року і до моменту смерті останньої.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину спільного сумісного майна, набутого за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_4 , а саме - нежитлову будівлю магазину з побутовими та господарськими будівлями і спорудами: ґанок «а», що знаходиться на прилеглій до нього земельній ділянці в АДРЕСА_1 , зареєстрованого в Ульяновському КМБТІ від 04.12.2007 за № 303.

Визнано частково недійсним видане державним нотаріусом Гайворонської районної державної нотаріальної контори свідоцтво про право на спадщину за законом від 13.11.2018, зареєстроване в реєстрі за № 1415, в частині успадкування ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_4 1/2 частини спадкового майна, яке складається з нежитлової будівлі магазину з побутовими та господарськими будівлями і спорудами: ґанок «а», що знаходиться на прилеглій до нього земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину спільного сумісного майна, набутого за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_4 , а саме: житлового будинку загальною площею 90,9 кв. м. з побутовими та господарськими будівлями: веранда «а», сарай «В», гараж «Г», погріб «г», що знаходяться на прилеглій до нього земельній ділянці в АДРЕСА_1 , зареєстрованого в Ульяновському КМБТІ від 03.07.2006 за № 4299 та визнанні частково недійсним свідоцтва від 13.11.2018, зареєстрованого в реєстрі за № 1413 про право на спадщину за законом, виданого ОСОБА_3 державним нотаріусом Гайворонської районної державної нотаріальної контори в частині успадкування нею після смерті ОСОБА_4 1/2 частини спадкового майна, яке складається з житлового будинку загальною площею 90,9 кв.м. з побутовими та господарськими будівлями: веранда «а», сарай «В», гараж «Г», погріб «г», що знаходяться на прилеглій до нього земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1319,30 грн. та 4000 витрат на правову допомогу.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу має для позивача юридичне значення, як наслідок дає змогу отримати частку у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно, набуте у період постійного проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 із ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 1989 року і до моменту смерті останньої.

Суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову вчастині визнання за ОСОБА_5 права власності на 1/2 частину спільного сумісного майна, набутого за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_4 , а саме : нежитлової будівлі магазину з побутовими та господарськими будівлями і спорудами: ґанок «а», що знаходиться на прилеглій до нього земельній ділянці в АДРЕСА_1 , зареєстрованої в Ульяновському КМБТІ від 04.12.2007 за № 303, і як наслідок визнав частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 13.11.2018 року, зареєстроване в реєстрі за № 1415, видане ОСОБА_3 державним нотаріусом Гайворонської районної державної нотаріальної контори в частині успадкування нею після смерті ОСОБА_4 1/2 частини спадкового майна, що складається з нежитлової будівлі магазину з побутовими та господарськими будівлями і спорудами: ґанок «а», що знаходиться на прилеглій до нього земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог за недоведеністю і безпідставністю, суд першої інстанції вказав, що обставини шодо періоду (року) забудови домоволодіння по АДРЕСА_1 не можуть підтверджуватись показаннями свідків : ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , та поясненнями позивача, які протирічать письмовим доказам, зокрема тим, що знаходяться у матеріалах інвентарної справи, вважав неналежним зазначений позивачем доказ - технічний паспорт на житловий будинок АДРЕСА_1 від 16.01.2019 (а.с. 19-21 т. 1) в частині відомостей про рік побудови житлового будинку, де має міце виправлення, крім того, цей технічний паспорт відсутній у досліджених судом матеріалах інвентарної справи на спірне.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права поставив питання про скасування судового рішення в частині відмови у задоволенні частини позолвних вимог, просив ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Зазначав, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Вказав, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.11.2018 спірний житловий будинок належав ОСОБА_4 на праві власності на підставі свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок № НОМЕР_1 , виданого виконком Гайворонської міської ради від 03.07.2006, зареєстрованого в Ульяновському МБТІ від 03.07.2006. Право власності на спірний житловий будинок, господарські будівлі споруди у ОСОБА_4 виникло з моменту державної реєстрації - 03.07.2006, а не з моменту будівництва домоволодіння у 1978-1980 роках, як зазначив суд у своєму рішенні.

Право власності на це нерухоме майно набуте під час спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, тому належить їм на праві спільної сумісної власності як подружжю.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, що спірне домоволодіння було збудоване у 1978-1980 роках, оскільки посилання у технічному висновку № 36 від 07.05.2004 на будівництво будинку в 1978 році не має будь-якого правового значення для визначення моменту виникнення права власності на майно.

Натомість з копії договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку від 02.01.1978, наявного в матеріалах справи, у 1978 році ОСОБА_4 лише була виділена земельна ділянка під будівництво житлового будинку, а не збудовано сам будинок.

З копії зобов`язання від 05.05.1983 про отримання позики на будівництво будинку, копії розрахункової відомості замовлення договору від 1983 року на будівництво житлового будинку, копії замовлення договору від 09.04.1985 про виготовлення столярних виробів на будівництво будинку, копії акту від 13.04.1985 про здачу виконаних робіт - виготовлення дверних та віконних блоків, підтверджується факт, що з 1983 по 1985 року велось будівництво спірного будинку. Проте докази завершення будівництва в зазначені роки відсутні.

Представник відповідача адвокат Животовська Г. М. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач ОСОБА_1 помер, у зв`язку з чим ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 23.12.2020 до участі у справі залучено його правонаступника - ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину, що підтверджується згідно наданої до суду державним нотаріусом Ковбасюк Н. копії матеріалів спадкової справи (а. с. 1-12 т. 2).

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши правонаступника позивача - ОСОБА_2 та її представника адвоката Медвідя В. А., які підтримали доводи апеляційної скарги, представника відповідача адвоката Животовську Г. М., яка заперечувала проти задоволення скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.

ОСОБА_1 проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 , прочинаючи з 1989 року, до дня смерті останньої - ІНФОРМАЦІЯ_1 , у будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , вони були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки, підтримували один одного, мали спільний сімейний бюджет, проте шлюб не був офіційно зареєстрований, що не оспорюється сторонами у справі.

Відповідно до архівної довідки № 17 від 16.01.2019, виданої КП "БМБТІ", право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , належало ОСОБА_4 на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 на право особистої власності на житловий будинок, виданого 03.07.2006 виконкомом Гайворонської міської ради, та зареєстроване ОСОБА_8 03.07.2006 за № 4299 (а. с. 15 т. 1).

Згідно нотаріально посвідченого договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві особистої власності, укладеного 02.01.1978 між виконкомом Гайворонської міської ради та ОСОБА_4 , якій на підставі рішення виконкому Гайворонської міської ради № 285 від 28.10.1977 виділено земельну ділянку, остання як забудовник зобов`язалась до 28.10.1980 збудувати житловий будинок жилою площею 37,35 кв.м, на три кімнати та господарські будівлі: сарай з погребом, вбиральню з вигребом, відповідно до земельного плану та проекту забудови, за адресою: АДРЕСА_2 . На договорі є відмітка про його виконання і реєстрацію домоволодіння АДРЕСА_1 на праві особистої власності ОСОБА_4 на підставі договору забудови (а.с. 94-95 т. 1).

Згідно копії технічного висновку № 36 від 07.05.2004, складеного інженером техбюро головного архітектора Гайворонського району Л. М. Медвідь, на підставі заяви ОСОБА_4 щодо обстеження технічного стану житлового будинку АДРЕСА_1 , для узаконення самовільно побудованих будівель: літньої кухні і гаражу, та надання права власності, житловий будинок (1) та веранда (2) побудовані у 1978 році, господарча будівля, що складається з двох приміщень, (3) - у 1980 році, самовільно побудовані: літня кухня (4) - 1979 рік, та гараж (5) - 1980 рік. Рекомендовано місьвиконкому узаконити самовільно побудовані літню кухню і гараж, які у задовільному технічному стані і можеть використовуватись за призначенням (а.с.89-93 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла (а.с. 10 т. 1), у зв`язку з чим відкрилась спадщина на все належне їй майно, в тому числі домоволодіння по АДРЕСА_1 , та приміщення магазину по АДРЕСА_1 (а.с. 14-15 т. 1).

Постановою державного нотаріуса Гайворонської районної державної нотаріальної контори Ковбасюк Н. Ю. про відмову у вчинені нотаріальних дій від 20.12.2018 № 407/02-31 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, з підстав прийняття спадщини онукою померлої ОСОБА_3 за правом представлення, що прирівнює її до спадкоємців першої черги за законом (а.с. 11 т. 1).

ОСОБА_3 оформила своє право на спадщину після смерті ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 12-13 т. 1).

Приміщення магазину за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстроване за померлою ОСОБА_4 , на підставі свідоцтва про право власності від 04.12.2007 року (а.с. 14 т. 1), збудоване у період спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_4 і ОСОБА_1 у 2007 році за кошти спільного сімейного бюджету, що знайшло своє підтвердження в ході розгляду справи і не заперечується сторонами у справі.

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 16 ЦК України дає перелік способів захисту цивільних прав та інтересів судом. Зокрема, одним з них є визнання права.

У відповідності до частини першої статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Також власник майна згідно статті 392 ЦК України може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (у редакції, чинній на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу (визначення частки) майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим.

Указаний висновок узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13 та від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.

При вирішенні спору про належні кожному з членів сім`ї, зокрема з осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, частки у справі власності на майно, набуте до 2004 року підлягають застосуванню норми ЦК Української РСР, 1963 року, Закон України «Про власність», 1991 року (втратив чинність з 20 червня 2007 року) та Кодексу про шлюб та сім`ю України (КпШС України), а щодо майна, право власності на яке виникло після 2006 року норми Сімейного Кодексу України (далі СК України) та Цивільного Кодексу України (ЦК України).

Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).

Згідно зі статтею 22 КпШС України, якій кореспондує стаття 60 СК України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу (частина перша статті 28 КпШС України, якій кореспондує частина перша статті 70 СК України).

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України із 01 січня 2004 року, Кодекс про шлюб та сім`ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу.

За правилами статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу, яка регулює право спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частин першої та третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( частина перша статті 1 ЦПК України).

Принципи змагальності сторін та диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом та судом є складовими основних засад цивільного судочинства. Зокрема принцип змагальності сторін покладає на кожну із них обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, суд лише сприяє їм у реалізації процесуальних прав.

Принцип диспозитивності полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів не є обов`язком суду, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEERB.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Звертаючись до суду із позовом, позивач посився на те, що спірний будинок побудований під час спільного проживання однією сім`єю за кошти спільного сімейного бюджету з ОСОБА_4 , тому житловий будинок з господарськими будівлями належить їм на праві спільної власності і частки є рівними, відповідач як правонаступник останньої має право лише на половину спірного будинку, тому видане їй свідоцтво про право на спадщину є частково недійсним, оскільки порушує його права співвласника.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою на майно, яке набуте ними в період спільного проживання. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із співвласників може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того, хто її спростовує.

Факт постійного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , починаючи з 1989 року і до 26.04.2018 (дня смерті останньої), встановлений судом першої інстанції, і сторонами у справі не оспорюється в апеляційному порядку.

Спірне майно - нежитлова будівля магазину з побутовими та господарськими будівлями та спорудами: ґанок «а», що знаходиться на прилеглій до нього земельній ділянці в АДРЕСА_1 , яке збудоване в 2007 році, визнане таким, що набуте за час спільного проживання в результаті спільної праці за спільні кошти особами, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, і належить їм на праві спільної сумісної власності, частки у спільній сумісній власності є рівними, тому не може бути включена до спадкового майна після смерті одного з них частина майна того, хто пережив іншого співвласника (спадкодавця).

Рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 15 січня 2020 року у вказаній частині сторонами не оскаржується, тому апеляційним судом не переглядається.

В іншій частині позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання за ним права власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 90,9 кв. м., з побутовими та господарськими будівлями в АДРЕСА_1 , який він вважав таким, що належав йому і померлій ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності, і визнання в цій частині недійсним виданого ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 , залишені судом без задоволення.

Статтею 41 Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно із частиною четвертою статті 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення.

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності.

Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність).

Ураховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію.

Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1).

Судом першої інстанції були досліджені матеріали інвентаризаційної справи на житловий будинок АДРЕСА_1 , і встановлено, що на відведеній у 1977 році ОСОБА_4 земельній ділянці у 1978 році був побудований житловий будинок, а також самовільні будівлі - 1979-1980 р.р., які були обстежені і визнані технічно придатними для використання за призначенням згідно технічного висновку інженера техбюро головного архітектора Гайворонського району у 2004 році, право особистої приватної власності на це домоволодіння зареєстроване 12.08.2004 за ОСОБА_4 на підставі договору забудови. (а.с. 95 зв. т. 1).

Суд обгрунтовано вважав не доведеними належними та допустимими доказами зазначені позивачем обставини, що спірний будинок, який належав на праві особистої власності померлій ОСОБА_4 був набутий у результаті спільної праці і за спільні кошти разом із ОСОБА_1 за час їхнього проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Згідно технічного висновку № 36 від 07.05.2004, складеного інженером техбюро головного архітектора Гайворонського району Л. М. Медвідь, померла ОСОБА_4 зверталася щодо обстеження технічного стану житлового будинку АДРЕСА_1 , для узаконення самовільних будівель домоволодіння та надання права власності (а.с. 89-93 т.1), будинок побудований у 1978 році.

Крім того доводи позивача про виникнення права спільної власності на спірний будинок внаслідок спільної праці членів сім`ї за спільні кошти, об`єднані для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету, спростовані наданими відповідачем доказами, зокрема: зобов`язанням померлої ОСОБА_4 про повернення одержаної від Гайворонського тепловозоремонтного заводу позики на будівництво будинку (а.с. 84 т.1), розрахунковою відомостю на придбання будівельних матеріалів (а.с. 85-87 т. 1), договором підряду на будівництво житлового будинка (а.с. 87 т. 1), актом виконаних робіт (а.с. 88 т. 1).

Навпаки ОСОБА_1 не надав до суду жодних доказів про понесені ним витрати, особистий внесок задля створення спільного нерухомого майна - спірного житлового будинку.

За життя ОСОБА_4 ОСОБА_1 не ставив питання про визначення своєї частки у праві власності на спірний житловий будинок та не оспорював того, що це нерухоме майно є її особистою власністю.

Суд першої інстанції, пославшись на відсутність доказів, які б свідчили про виникнення прав на спірний будинок у позивача, як на майно, що набуте спільною працею та за спільні кошти сім`ї, правильно встановив обставини, звернув увагу на те, що будинок і господарські будівлі були побудовані до виникнення між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 сімейних відносин без реєстрації шлюбу, дав належну оцінку встановленим обставинам і наданим сторонами доказам.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

У зв`язку зі спростуванням відповідачем вказаних у позовній заяви обставин щодо будівництва спірного будинку у період спільного проживання ОСОБА_9 і ОСОБА_4 однією сім`єю та за спільні кошти, недоведення позивачем свого права спільної часткової власності на це спадкове майно, суд правомірно відмовив і у задоволення вимоги про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.11.2018, виданого ОСОБА_3 в частині успадкування нею після смерті ОСОБА_4 1/2 частини спадкового майна, яке складається із житлового будинку АДРЕСА_1 , за їх безпідставністю.

Хоча суд першої інстанції, задовольняючи позов у частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з вересня 1989 року по день смерті спадкодавця ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), вказав на те, що позивачем доведено вказаний факт, неправильно застосував норми матеріального права, оскільки встановлення такого факту можливо лише із 01 січня 2004 року, тобто з дня набрання чинності СК України законної сили, проте відсутні підстави для скасування (зміни) судового рішення з одних лише формальних міркувань та з огляду також і на те, що встановлення судом факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 1989 року, не впливає на законність ухваленого у цій справі рішення, оскільки спірне нерухоме майно - житловий будинок фактично побудовано у період, коли вони не проживали однією сім`єю, а питання щодо визначення частки у праві власності на це майно з урахуванням обсягу вкладених позивачем коштів не ставилось.

Доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам, викладеним у позовній заяві, обґрунтовано відхилені судом першої інстанції, та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, правильних висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають, зводяться до переоцінки доказів у справі, що знайшли свою належну оцінку у мотивувальній частині оскарженого судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін із підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України.

Оскільки оскаржене судове рішення залишене без змін, а скарга без задоволення, то згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу, і поверненню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 15 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді Л. М. Дьомич

О. Л. Карпенко