КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 травня 2020 року (суддя Козлов Р.Ю.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

встановила:

у жовтні 2019р. позивач звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача аліментів на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі у розмірі 18 313грн 35коп. щомісячно, починаючи стягнення з грудня 2018 року і до повноліття кожної дитини.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 24 грудня 2010 року, мають двох дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З кінця 2018р. відповідач почав проживати окремо та у травні 2019р. подав позов про розірвання шлюбу.

Позивач стверджувала, що з часу припинення шлюбних відносин діти проживають з нею, відповідач з першої половини 2019 року не приймає участі у їх вихованні та утриманні, за її підрахунками середньомісячні витрати на дітей складають 36 626грн 70коп., половину з яких у розмірі 18 313грн 35коп. повинен забезпечити відповідач, який є працездатною особою, має значний дохід, інших осіб на утриманні не має, є власником земельної ділянки, кадастровий номер №:04:015:0064, площею 0,06 га з цільовим призначенням для культурно-оздоровчих та рекреаційних цілей, що розташована у Київській обл., Обухівський р-н, смт. Козин, СТ «Світанок», та належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського РНО Мельник М.В. від 25 жовтня 2014 року №4940;нежитлового приміщення, що розташоване у АДРЕСА_1 , загальною площею 121,5 м2, та належить відповідачу на підставі свідоцтва про право власності від 18 квітня 2013 року; однокімнатної квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 44,6 м2, житловою площею 17,4 м2, що належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Вегера Л.О. від 18 квітня 2013 року №980; легкового автомобіля марки Mercedes-Benz S500L, 2011р.в., номер кузову НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , що належить відповідачу на підставі свідоцтва про державну реєстрацію НОМЕР_3 , виданий Центром ДАІ 8050 від 2 червня 2015 року; садового будинку

АДРЕСА_3; земельної ділянки, кадастровий номер №:03:038:0025, площею 0,110 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва, що розташована у Київській обл., Обухівський р-н, смт. Козин, СТ «Світанок». Також відповідач є засновником (учасником) ТОВ «Констрактор» та ТОВ «Неохост» та зареєстрований фізичною особою-підприємцем.

Позивач посилалася на те, що оскільки відповідач з грудня 2018 року не проживає з сім`єю, тому саме з цього часу підлягають стягненню аліменти.

У березні 2020р. позивач уточнила позовні вимоги та просила стягнути з відповідача аліменти на дітей у твердій грошовій сумі у розмірі 458 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з грудня 2018 року і до повноліття кожної дитини.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 29 травня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 аліменти на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі у розмірі по 7 500грн на кожну дитину щомісячно з подальшою індексацією до повноліття дітей, починаючи з 19 жовтня 2019 року, стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 768грн 40коп., допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах платежу за один місяць. У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково, а саме встановити розмір аліментів на дітей у твердій грошовій сумі у розмірі 7 500грн (по 3 250грн на кожну дитину) щомісячно з дня подачі позову з 18 листопада 2019 року.

Відповідач посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, не врахування того, що на його утриманні перебуває вагітна дружина, що є значним фінансовим навантаженням.

Крім того, відповідач зазначає, що майно, яке перебуває у його власності та враховане судом при визначенні розміру аліментів, набуто у період шлюбу та на даний час розглядається справа про його поділ.

Також відповідач вважає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував надані ним докази того, що ТОВ «Констрактор» є збитковим підприємством, ТОВ «Неохост» з 1 липня 2015р. не здійснює свою діяльність, розмір його доходу у 2018 році становив 564 944грн 52коп., за три квартали 2019 року дохід відсутній, а є тільки відомості щодо продажу нерухомого майна на суму 1 808 229грн, його середньомісячний дохід становить 20 872грн 45коп., а 1/3 частина з цього доходу становить 6 957грн 48коп.

Відповідач стверджує, що розуміє свій обов`язок утримувати дітей, приймати участь у їх вихованні та не ухиляється від нього, однак розмір аліментів, визначений судом, є для нього непосильним. Судом не враховано, що він здійснює регулярні виплати на утримання дітей, влітку їздив з дітьми на відпочинок у пгт. Коблево, систематично проводить з ними час, намагаючись надати їм повноцінне батьківське піклування та турботу.

Додатковою підставою для скасування рішення суду відповідач вважає неправильне зазначення в резолютивній частині рішення суду по-батькові позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_4 - адвокат Катишев С.В. просить відмовити у її задоволенні, рішення суду залишити без змін, посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги, оскільки утримання відповідачем вагітної дружини та наявність спору про поділ майна подружжя відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України не входить до переліку обставин, які повинні бути враховані судом при визначенні розміру аліментів. Крім того, вважає, що сам факт перебування відповідача в переліку засновників ТОВ «Констрактор» та ТОВ «Неохост», метою яких є отримання прибутку,

підтверджує зайняття відповідачем підприємницькою діяльністю, а наявні в матеріалах справи докази свідчать про високий рівень його доходів та можливість сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України зазначена апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Рішення суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення аліментів за минулий час не оскаржується, тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України не є предметом апеляційної перевірки.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягаєчастковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 грудня 2010 року, мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2019 року шлюб сторін розірвано. Після припинення шлюбних стосунків діти сторін залишилися проживати з матір`ю, що не заперечує відповідач.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач повинен утримувати своїх дітей, а визначаючи розмір аліментів врахував вік дітей, їх потреби, ріст споживчих цін у регіоні, в якому вони проживають, а також те, що відповідач інших утриманців не має, є молодим працездатним чоловіком, має у власності нерухоме та рухоме майно, є засновником (учасником) ТОВ «Констрактор» та ТОВ «Неохост», отримує дохід від підприємницької діяльності, та має можливість сплачувати аліменти у розмірі по 7 500грн на кожну дитину.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може з таких підстав.

Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач, як батько, зобов`язаний матеріально утримувати своїх дітей, що передбачено ст. 180 СК України і визнається відповідачем.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За положеннями частин 1, 3 статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частиною 1 статті 184 СК України визначено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Оскільки сторони добровільно не домовилися про утримання дітей, а ОСОБА_4 , з якою проживають діти, просить стягнути аліменти у твердій грошовій сумі, то кошти на їх утримання (аліменти) присуджує суд у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд

враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Визначаючи розмір аліментів, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач має у власності нерухоме та рухоме майно, є засновником (учасником) ТОВ «Констрактор» та ТОВ «Неохост», отримує дохід від підприємницької діяльності, а тому може сплачувати аліменти у розмірі по 7 500грн на кожну дитину.

Однак, суд першої інстанції не врахував, що майно, на яке посилається позивач, придбано відповідачем у період шлюбу і існує судовий спір про поділ вказаного майна, що не заперечувала позивач, а відтак висновок суду першої інстанції про те, що все перераховане позивачем майно належить тільки відповідачу і повинно враховуватися при визначенні розміру аліментів, є передчасним.

Крім того, судом першої інстанції не оцінені надані відповідачем докази у підтвердження того, що ТОВ «Неохост» не здійснює свою діяльність з 1 липня 2015 року, а ТОВ «Констрактор» протягом 2017 - 2018 років є збитковим підприємством.

З наданої відповідачем суду копії заяви директора ТОВ «Неохост» Ілюшенка В.О. від 1 липня 2015р. вбачається, що останній повідомив ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві про те, що з 1 липня 2015р. ТОВ «Неохост» призупинило свою діяльність у зв`язку із відсутністю доходів (с.с.190 т.1), а з наявного в матеріалах справи фінансового звіту суб`єкта малого підприємництва ТОВ «Констрактор» вбачається, що 2017 рік товариством було завершено зі збитком 13 400грн, а 2018 рік - зі збитком 7 200грн (с.с.198-199 т.1).

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що перебування відповідача у переліку засновників ТОВ «Неохост», яке не здійснює підприємницьку діяльність, та ТОВ «Констрактор», яке є збитковим, не повинно враховуватися судом при визначенні розміру аліментів, так як суду не надано доказів отримання ОСОБА_1 доходів від зазначеної підприємницької діяльності.

Також колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що наявність у власності ОСОБА_1 нерухомого та рухомого майна, повинно враховуватися при визначенні розміру аліментів, але із застереженням, що вказане майно було придбане у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі і в даний час вирішується судовий спір про його поділ.

Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно податкової декларації платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця дохід ОСОБА_1 від здійснення підприємницької діяльності у 2018 році становив 997 431грн 27коп. (с.с.192-193 т.1).

З відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків у 2018 році відповідач отримував заробітну плату в ТОВ «НОВІ ПРОДУКТИ», загальний розмір якої становив 564 944грн 52коп.

У 2019 році відповідач отримав дохід від продажу нерухомого майна на суму 1 808 229грн та заробітну плату у ТОВ «АРСІД» - 6717,43грн (с.с.109-110 т.2).

Таким чином, виходячи із наявних у матеріалах справи доказів, колегія суддів вважає, що відповідач, має можливість сплачувати аліменти у розмірі 5 000грн щомісячно на кожну дитину, що узгоджується з положеннями ст. 182 СК України.

Та обставина, що відповідач зареєстрував новий шлюб та чекає на ще одну дитину, не звільняє його від обов`язку надавати достатні грошові кошти на належне утримання сина та доньки.

Твердження у апеляційній скарзі про необхідність врахування понесених відповідачем витрат на дітей у період їх проживання разом з ним та спільного відпочинку, колегія суддів вважає безпідставними, так як відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя.

Отже, батьки зобов`язані виконувати свої батьківські обов`язки та піклуватися про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, забезпечувати необхідне харчування, медичний догляд, лікування дитини, надавати дитині доступ до культурних та інших духовних цінностей, сприяти засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, створювати умови для отримання нею освіти.

Надані відповідачем суду виписки з його рахунку про придбання продуктів, одягу, книг, оплату за тренування сина та харчування доньки свідчать про виконання відповідачем батьківських обов`язків.

Відповідно до статті 18 Конвенціїпро права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Вищезазначеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Доводи апеляційної скарги про неправильне зазначення у резолютивній частині рішення суду по-батькові позивача, не може бути підставою для скасування рішення суду, оскільки даний недолік може бути усунений шляхом постановлення судом першої інстанції ухвали про виправлення описки.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції не повно встановив обставини справи, його висновки не відповідають фактичним обставинам справи та наданим сторонами доказам, суд правильно застосував норми матеріального права, тому колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає зміні в частині визначення розміру аліментів.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 травня 2020 року змінити, зменшивши розмір аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 7500грн до 5 000грн на кожну дитину щомісячно.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк