Справа № 307/58/17
Провадження № 2/307/23/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2020 року Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого

судді Гримут В.І.

при секретарі Ком`яті Н.А.

з участю представника позивачки ОСОБА_1

представника ОСОБА_2 ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши в відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Тячів, цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , треті особи, приватний нотаріус Тячівського нотаріального округу Крец Марина Юріївна, ОСОБА_2 про визнання правочину (договору дарування) вчиненого під впливом помилки недійним та скасування реєстрації права власності, та зустрічний позов ОСОБА_2 який є третьою особою із самостійними вимогами на стороні позивача по цивільній справі за позовом до ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Тячівського нотаріального округу Крец Марина Юріївна про визнання правочинів недійсними (договору-дарування від 20.04.2016 р. житлового будинку з надвірними спорудами та договору дарування земельної ділянки від 20.04.2016 р., кадастровий номер :08:004:007),

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з вище вказаним позовом.

Посилається на те, що вона постійно проживала у будинку АДРЕСА_1 , який належить їй на праві приватної власності.

У зв`язку з похилим віком та хворобою вона часто зверталася за допомогою до знайомого ОСОБА_6 та його дружини.

Оскільки здійснювати догляд за нею було нікому, адже син проживає в Російській Федерації, з метою зацікавлення ОСОБА_6 у кращому догляді, вона запропонувала йому стати опікуном та оформити договір довічного утримання (догляду) або ж заповіт.

Наміру дарувати за життя житловий будинок сторонній особі у неї ніколи не було.

У квітні 2016 року відповідач відвіз її у нотаріальну контору в смт. Солотвино до нотаріуса ОСОБА_8 для укладення договору опіки.

Через деякий час нотаріус запросила їх у кабінет, показала документи та надала на підпис.

Підписуючи запропонований текст договору, вона виходила з того, що обов`язки виникнуть не тільки у неї, але й у відповідача (догляд, прибирання у будинку, приготування їжі, купівля ліків, тощо).

У грудні 2016 року відповідач повідомив її, що житловий будинок, де вона проживає та дві земельні ділянки, які також належали їй на праві власності на даний час належать йому та пред`явив їй відповідні копії договорів дарування. Після чого почав виганяти її з будинку.

Її воля ніколи не була спрямована на безоплатне відчуження житлового будинку іншій особі. Вона помилялася щодо правової природи правочину.

Укладаючи договір вона бажала щоб набувач її будинку здійснював за нею догляд та надав допомогу по господарству фізично та матеріально.

В силу свого похилого віку та безпорадного стану (кардіосклероз атеросклеротичний) вона не розуміла, який насправді документ підписала.

Іншого житла крім спірного будинку у неї немає, в ньому вона постійно проживає, ніколи не залишала його, здійснювала витрати на його обслуговування та утримання, має похилий вік, поганий стан здоров`я, потребує допомоги фізичної та матеріальної.

12.04.2016 р. нотаріусом крім договору дарування житлового будинку було посвідчено і договори дарування двох земельних ділянок, які належали їй на правах особистої власності.

Вважає є всі доказ, які підтверджують її доводи про помилку при укладенні оскаржуваних правочинів щодо обставин, які мають суттєве зачинення, про відсутність у неї під час укладення договорів дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого. Передача спірного житлового будинку та земельних ділянок відповідачу за умови невчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ст. 203 ч. 3 та 229 ЦК України.

Просить повернути сторони недійсних правочинів у попередній стан, скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок на ім`я ОСОБА_6 та поновити державну реєстрацію права власності на вищезазначений будинок за нею, а також скасувати державну реєстрацію права власності на земельні ділянки на ім`я ОСОБА_6 та поновити державну реєстрацію права власності на вищезазначені земельні ділянки за нею.

Третя особа на стороні позивача ОСОБА_2 подав позов до ОСОБА_6 про визнання правочинів (договорів дарування житлового будинку та двох земельних ділянок укладених між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 ) недійсними. Посилається на те, що спірне майно було придбане його батьками ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Двадцять третього березня 2014 р. батько ОСОБА_9 помер, і на його частку у спільному майні подружжя відкрилася спадщина. Подарувавши під впливом помилки відповідачу житловий будинок та земельні ділянки , ОСОБА_7 фактично позбавила його права на спадкове майно, на яке він мав право, як спадкоємець після смерті батька ОСОБА_11 .

Відповідач ОСОБА_6 та його представник у судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що з подружжям ОСОБА_12 були знайомі ще його батьки. З часом і він подружився з ними. Після смерті чоловіка позивачка зателефонувала йому і попросила допомоги, так як із родичами була у неприязних відносинах, а її син ОСОБА_2 , проживає у росії. Він та його сім`я продовжували допомагати ОСОБА_7 і після проведення похорону ОСОБА_11 . Потім йому телефонував ОСОБА_2 , який запропонував переписати будинок на себе ОСОБА_6 -, і жити з позивачкою. У квітні-травні 2014 року він із сім`єю переїхав у будинок позивачки і вони проживали разом. Із цього будинку його дочка виходила заміж. У 2016 році по ініціативі ОСОБА_2 він відвіз позивачку до нотаріуса і вони уклали договори дарування будинку та земельних ділянок. Нотаріус зачитувала договори вголос та роз`яснювала ОСОБА_7 їхній зміст. Позивачка повністю розуміла все і добровільно підписала договори. Через кілька місяців її родичі помирилися з позивачкою і переконали її подати позов до суду. Потім йому повернули 1000 доларів США, які він дав ОСОБА_2 , і 2500 доларів за роботу яку провів по ремонту будинку.

Третя особа, приватний нотаріус Тячівського нотаріального округу Крец М.Ю. у судовому засіданні позов не визнала. Пояснила, що пам`ятає позивачку, так як при укладенні договорів вона не дивлячись на свій вік адекватно на все реагувала, давала чіткі відповіді і у неї не було жодного сумніву в тому, що вона цілком розуміє зміст вчинюваних нею дій. Зміст договорів вона особисто роз`яснювала ОСОБА_10 .

Ухвалою суду від 03.07.2019 зустрічний позов ОСОБА_2 третьої особи із самостійними вимогами на стороні позивача по цивільній справі за позовом до ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Тячівського нотаріального округу Крец М.Ю. про визнання правочинів недійсними (договору-дарування від 20.04.2016 р. житлового будинку з надвірними спорудами та договору дарування земельної ділянки від 20.04.2016 р., кадастровий номер :08:004:007) та первісний позов ОСОБА_13 до ОСОБА_6 , треті особи, приватний нотаріус Тячівського нотаріального округу Крец М.Ю., ОСОБА_2 про визнання правочину (договору дарування) вчиненого під впливом помилки недійним та скасування реєстрації права власності, об`єднанов одне провадження.

Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що первісний позов слід задовольнити, а у задоволенні зустрічної позовної заяви - відмовити, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Із статті 4 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 частин 1-4 цього ж Кодексу цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з вимогами статті 13 ч.ч. 1, 2 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Статтею 42 ч. 1 п. 2 цього ж Кодексу визначено, що учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам.

З приписів ст. 76, ст. 77 ч.ч. 1, 2, ст. 78, 79, 80 ч. 2, ст. 81 ч.ч. 1, 5, 6, ст. 83 ч. 1 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до ст. 95 ч. 1 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_11 .

Після смерті свого чоловіка ОСОБА_9 , позивачка ОСОБА_7 , стала єдиним власником житлового будинку та земельної ділянки на якій він розташований в АДРЕСА_1 , та земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :08:004:0007, розміром 0.2164 га., яка знаходиться в АДРЕСА_2 , що стверджується свідоцтвом про право власності від 14.08.2014, витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.08.2014 року.

Дванадцятого квітня 2016 р. між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було укладено договори дарування: житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , зареєстрований за номером 4020; земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :08:004:0007, розміром 0.2164 га., яка знаходиться в АДРЕСА_2 , зареєстрований за номером 3026; земельної ділянки, для будівництва та обслуговування житлового будинку, за кадастровим номером :08:004:0008, розміром 0.2500 га., яка знаходиться в АДРЕСА_1 , зареєстрований за номером 3021.

У позовній заяві ОСОБА_7 посилалася на те, що під час укладення спірних правочинів з її боку мала місце помилка, оскільки, укладаючи дані договори вона помилялася щодо їхньої правової природи, вважаючи, що такі є договорами довічного утримання, а відповідно всі права на її майно перейдуть до відповідача тільки після її смерті за умови здійснення за нею постійного догляду (довічного утримання).

Позивачка ОСОБА_7 є особою похилого віку, народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , отже на момент укладення оспорюваних договорів мала майже 81 рік. Відповідач під час розгляду справи визнав, що вона потребувала допомоги - догляду і сама його про це просила. Після укладення договорів дарування будинку та земельних ділянок вона продовжувала проживати у подарованому будинку, а відповідач та члени його сім`ї здійснювали за нею догляд.

Вказане свідчить про те, що позивачка не мала наміру змінювати місце проживання.

Згідно статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до норм статті 229 цього ж кодексу якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

За правилами статті 717 ЦК України по договору дарування дарувальник передає або зобов`язується передати в майбутньому обдарованому безоплатно майно у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Зі змісту статей 203 та 717 ЦК України випливає, що договір дарування вважається укладеним, якщо сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов і розуміють предмет договору. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Сам позивач визнав, що він брав на себе зобов`язання довічно утримувати позивачку.

Отже в судовому засіданні позивачка підтвердила, а відповідач фактично визнав наявність обставин, які вказують на помилку дарувальника при укладенні договорів дарування неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами суд вважає вік ОСОБА_7 , 81 рік, її стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі, неприязні стосунки з родичами, постійне проживання єдиного сина за кордоном, відсутність у неї іншого житла, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна дарувальником обдарованому, продовження позивачкою проживання в подарованому будинку після укладення договору дарування та відсутність між сторонами будь-якого договору (домовленості) про звільнення нею будинку.

Передаючи (даруючи) відповідачу своє єдине житло, а також обидві земельні ділянки, тобто все своє нерухоме майно, позивачка була вправі, і фактично розраховувала на виникнення у ОСОБА_6 певних обов`язків щодо її утримання і не розуміла, що договори дарування жодних обов`язків на нього не покладають. ОСОБА_14 у дар нерухоме майно, яке належало позивачці, відповідач став його власником, а отже отримав право самостійно розпоряджатися ним на власний розсуд, тобто надання допомоги і утримання позивачки залишається його правом, а не обов`язком.

Відповідно до ст.ст. 316 ч. 1 та 317 ч. 1 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права й обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Обов`язок довічно утримувати ОСОБА_7 у відповідача міг виникнути лише за умови укладення між ними договору довічного утримання, на що фактично розраховувала позивачка і чого об`єктивно потребувала та бажала, але в результаті помилки уклала з відповідачем договір дарування.

Виходячи з наведеного, оскільки всі три договори дарування були укладені ОСОБА_7 з однією особою, - відповідачем ОСОБА_6 -, в один день і охоплювалися єдиним наміром позивачки, забезпечити собі довічне утримання та стали наслідком її єдиної (одночасної) помилки, то визнанню недійсними підлягають і договір дарування житлового будинку і договори дарування земельних ділянок.

Позов ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, так як він не надав жодних доказів того, що прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_9 , і в результаті укладення ОСОБА_7 договорів дарування житлового будинку та земельних ділянок були порушені його права.

За таких обставин, керуючись ст.ст. 258, 259, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 203, 229, 317 ЦК України суд,

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити повністю. Визнати недійсним договір дарування житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , укладений 12.04.2016 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , і зареєстрований за № 4020.

Скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_6 та поновити державну реєстрацію права власності на цей будинок за ОСОБА_7 .

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :08:004:0007, розміром 0.2164 га., яка знаходиться в АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , і зареєстрований за № 3026.

Скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :08:004:0007, розміром 0.2164 га., розташовану в АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_6 та поновити державну реєстрацію права власності на вказану ділянку за ОСОБА_7 .

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, для будівництва та обслуговування житлового будинку, за кадастровим номером :08:004:0008, розміром 0.2500 га., яка знаходиться в АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , і зареєстрований за № 3021.

Скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, для будівництва та обслуговування житлового будинку, за кадастровим номером :08:004:0008, розміром 0.2500 га., яка розташована в АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_6 та поновити державну реєстрацію права власності на цю земельну ділянку за ОСОБА_7 .

Сторони повернути у попередній стан.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 1973 (одна тисяча дев`ятсот сімдесят три) гривні 60 коп. судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.

Судові витрати за зустрічним позовом покласти на ОСОБА_15 .

Ухвалу Тячівського районного суду про забезпечення позову від 10.10.2017 скасувати.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду через Тячівський районний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 30.12.2020 року.

Головуючий В.І. Гримут