ПОСТАНОВА

Іменем України

17 грудня 2020 року м. Кропивницький

справа № 404/4936/19

провадження № 22-ц/4809/826/20

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),

судді Карпенко О.Л., Мурашко С. І.,

за участю секретаря судового засідання Сорокіної Н.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , представник адвокат Пантелєєв Олександр Миколайович;

відповідач - Комунальне підприємство «Житловоексплуатаційна організація №3» Міської ради міста Кропивницького,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Житловоексплуатаційна організація №3» Міської ради міста Кропивницького про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку, моральної шкоди, поновлення на роботі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 лютого 2020 року (суддя Панфілова А.В.).

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та заперечень відповідача

ОСОБА_1 звернулась до Кіровського районного суду м. Кіровограда з позовною заявою до Комунального підприємства «Житловоексплуатаційна організація №3» Міської ради міста Кропивницького (далі ЖЕО № 3), згідно з якою просила: визнати про працювання на підприємстві відповідно до ст. 24 КЗпП України; стягнути заборгованість по невиплаченій заробітній платі за жовтень - листопад 2017 року в сумі 4 101,59 грн.; стягнути середній заробіток за вимушені прогули 53 855,65 грн.; зобов`язати оплатити листи непрацездатності серія АДО№771780, серія АДО№790704, серія АДО№771543, стягнути у відшкодування моральної шкоди 8 000,00 грн. Також просила стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в сумі 3 200,00 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що 13 вересня 2017 року вона звернулася до керівництва ЖЕО №3 по працевлаштуванню на роботу на посаду двірника. Написала заяву на працелаштування, яку підписав начальник ЖЄО №3. Вказану заяву, трудову книжку, довідку про стан здоров`я, копію паспорту, ідентифікаційного коду, пенсійного посвідчення вона надала у відділ кадрів підприємства. 14 вересня 2017 року майстер ЖЕО № 3 показала територію біля п`яти багатоквартирних житлових будинків, яку мала прибирати позивач і одразу приступила до роботи.

13 вересня 2017 року, 16 вересня 2017 року відділом кадрів були надані їй направлення для проходження медичного огляду. Стверджує, що свої трудові обов`язки виконувала добросовісно по 14 листопада 2017 року. За вказаний період отримувала заробітну плату тільки за один місяць, яка була перерахована на картковий рахунок в сумі 3745,00 грн. 13 листопада 2017 року захворіла, перебувала на лікарняному, про що в телефонному режимі повідомила керівництво відповідача. Після виходу з лікарняного на роботу з`ясувалось, що її звільнено ще місяць назад. При цьому, відповідач наполягав, що вона була працевлаштована за строковим договором (контрактом), строк дії якого закінчився місяць тому. За доводами позивача, їй запропонували підписати «заднім числом» 9мовою оригіналу) трудовий контракт, вона від підпису відмовилась, а в бухгалтерію підприємства передала лікарняні листи для оплати. У ЖЕО № 3 лікарняні листи оплачувати відмовилися, до роботи іі не допустили, наказ про звільнення не надали, трудову книжку не видали, розрахунок при звільнені не провели. На скарги в різні інстанції щодо порушення трудового законодавства отримувала відповідь про законність звільнення.

У зв`язку з викладеним зазначає, що відповідачем мають бути відшкодовані суми невиплаченої заробітної плати за жовтень-листопад 2017 року, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також невиплачені нарахування за період тимчасової непрацездатності позивача.

Крім того, протиправними діями відповідача їй була спричинена моральна шкода у пред`явленому до стягнення розмірі, що полягає у душевних стражданнях, наслідком яких стало погіршення фізичного та духовного стану. Позивач була змушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя та життя своєї родини.

18 листопада 2019 року позивачем подано до суду заяву про збільшення позовних вимог і просить про поновлення на роботі, у зв`язку з незаконним звільненням (а.с. 42 том 1). Збільшені вимоги прийняті судом до розгляду.

У поданій до суду 27 грудня 2019 року заяві відповідач просить застосувати до позову ОСОБА_1 позовну давність на підставі ст. 233 КЗпП України та, у зв`язку з цим, відмовити у задоволенні позову (а.с. 56-57 том 1).

Відповідно до письмового відзиву на позов відповідач не визнає вимоги у повному обсязі та просить суд відмовити у їх задоволенні. Свої заперечення обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 працювала в ЖЕО № 3 на підставі цивільно-правового договору, а тому спірні правовідносини регулюються не трудовим законодавством, а нормами ЦК України. За цивільно-правовим договором, укладеним між сторонами, позивач зобов`язалась за винагороду виконувати для індивідуально визначену роботу, а саме: прибирання прибудинкової території за адресами АДРЕСА_1 , за що мала отримати винагороду у розмірі 3200,00 грн. Підтвердження того, що позивач працювала в ЖЕО № 3 по безстроковому трудовому договору відсутні, а твердження, що між сторонами наявні трудові відносини є помилковим, зокрема, відсутні докази на підтвердження факту прийняття позивача на роботу за конкретною кваліфікацією, професією, посадою; відсутні роз`яснення позивачу його прав і обов`язків та поінформування під розписку про умови праці відповідно до чинного законодавства і колективного договору.

Вважає, що оскільки розрахунок з позивачем за цивільно-правовими угодами відповідачем проведено у повному обсязі згідно актів виконаних робіт, підстав для задоволення позову немає.

Крім того, наполягає на пропущені строки звернення до суду, які передбачені по трудовим спорам (а.с. 60-63 том 1).

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 лютого 2020 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

На підставі аналізу норм, що регулюють правовідносини у трудовому та цивільно-правовому щодо виконання робіт договорах і встановлених обставин справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем було допущено ОСОБА_1 до роботи з грубим порушенням трудового законодавства. Суд зазначив, що оскільки надані до суду цивільно-правові договори і акти виконаних робіт за договорами не підписані позивачем, при тому, що сторони не заперечують фактичного допуску працівника до роботи з прибирання прибудинкових територій, сторонами не було дотримано форми цивільно-правового договору, що свідчить про його нікчемність в силу вимог ст.ст. 203, 205, 215 ЦК України.

На переконання суду, своєю бездіяльністю та відсутністю зацікавленості у оформленні належним чином документів, позивач погодилась працювати без оформлення трудових відносин. Неналежне оформлення трудових правовідносин позбавляє права працівника на оплату лікарняних листів та відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині поновлення на роботі та стягнення у відшкодування моральної шкоди, суд виходив з того, що позивач пропустила визначені законодавцем строки звернення до суду.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги, а також відзиву на апеляційну скаргу

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда у даній справі, згідно з якою просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати як таке, що не відповідає вимогам законності і обґрунтованості, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. У прохальній частині апеляційної скарги також просить у судовому засіданні допитати свідків, які, попри заявлене клопотання, не були допитані судом першої інстанції.

Скаржник вважає, що судом надано неправильну оцінку наявним у справі доказам та не враховано вимоги трудового законодавства, якими регулюються спірні правовідносини.

Зазначає, що судом, зокрема, не застосовано вимоги ч. 2 ст. 233 КЗпП України, за якими у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Стверджує, що позов належним чином обґрунтований та підтверджений наявними у справі доказами, а тому безпідставно не задоволений судом.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу відповідач вважає подану позивачем апеляційну скаргу необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню судом. Звертає увагу, що суд першої інстанції правомірно не врахував докази, які не стосуються предмета спору, повно і об`єктивно вирішив спір між сторонами (а.с. 120-121 том 1).

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Кропивницького апеляційного суду від 02 квітня 2020 року, головуючим суддею (суддею-доповідачем) у даній справі визначено Дуковського О. Л.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 06 квітня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі.

15 квітня 2020 року визначено колегію суддів з розгляду даної справи за апеляційною скаргою позивача на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда; 22 квітня 2020 року закінчено підготовчі дії, справу призначено до розгляду у засіданні суду апеляційної інстанції.

Згідно з ухвалою апеляційного суду від 29 липня 2020 року задоволено заявлений представником скаржниці відвід (мовою оригінала) усьому складу колегії суддів; відведено суддів Дуковського О.Л., Письменного О.А., Чельник О.І. від розгляду даної справи; справу передано у відділ забезпечення діяльності судової палати у цивільних справах Кропивницького апеляційного суду для визначення складу суду.

За результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 серпня 2020 року визначено наступний склад колегії суддів апеляційного суду з розгляду даної справи: головуючий суддя (суддя -доповідач) Дьомич Л.М., судді Карпенко О.Л., Мурашко С.І.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 04 серпня 2020 року, справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 було призначено до розгляду на 18 серпня 2020 року.

18 серпня 2020 року до суду надійшло клопотання від ЖЕО №3 про відкладення розгляду справи. Дане клопотання задоволено колегією суддів, розгляд справи відкладено на 01 вересня 2020 року.

У судовому засіданні 01 вересня 2020 року оголошено перерву до 06 жовтня 2020 року, у зв`язку з необхідністю прибуття в судове засідання представника відповідача.

У судових засіданнях 06 жовтня 2020 року, 15 жовтня 2020 року та 26 жовтня 2020 року апеляційним судом було продовжено перерву, протокольними ухвалами відмовлено у задоволенні заявленого позивачем клопотання про допит свідків, зобов`язано відповідача надати до суду відповідні документи.

У зв`язку з хворобою головуючого судді судове засідання, призначене на 16 листопада 2020 року, не відбулось, розгляд цивільної справи за апеляційною скаргою було призначено на 10 грудня 2020 року.

У судовому засіданні 10 грудня 2020 року продовжено перерву до 17 грудня 2020 року.

Згідно з ухвалою від 17 грудня 2020 року продовжено строк розгляду справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

У відповідності до вимог процесуального закону учасники справи повідомлялись про дату, час та місце апеляційного розгляду справи (а.с. 167-172, 176-180, 184-186, 189, 217, 219-221, 223-225, 228-231, 237-242 том 1).

Відповідно до поданого 17 грудня 2020 року клопотання, відповідач просив розглянути справу без участі представника ЖЕО № 3 за наявними у справі матеріалами (а.с. 9-10 том 2).

У судовому засіданні 17 грудня 2020 року позивач підтримала вимоги скарги, просила її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши оскаржуване рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, за наступного.

Обставини справи, встановлені судами

Як зазначає позивач, обґрунтовуючи позов, 13 вересня 2017 року вона звернулась до відповідача з питання працевлаштування на посаду двірника, надавши до ЖЕО № 3 для оформлення трудових відносин заяву про прийняття на роботу, нову (без попередніх записів) трудову книжку, довідку про стан здоров`я, копії паспорту, ідентифікаційного коду, пенсійного посвідчення. За направленням відповідача пройшла попередній медичний огляд при прийняття на посаду.

14 вересня 2017 року майстер ЖЕО № 3 ознайомила позивача з посадовими обов`язками та показала прибудинкову територію за адресами: АДРЕСА_1 , де позивач мала здійснювати прибирання і остання приступила до виконання своїх трудових обов`язків.

Стверджує, що покладені на неї обов`язки виконувала належним чином, що відповідачем не заперечується.

Заробітну плату позивач отримувала на картковий рахунок, відкритий у АТ «Укргазбанк» (а.с. 16, 69-70 том 1).

Відповідно до розрахункового листка за жовтень 2017 року позивачу за розрахунковий період, що складається з робочих 14 днів або 96 годин, ЖЕО № 3 нараховано заробітну плату в сумі 1476,92 грн., до сплати з відрахуванням війського збору та податку з доходів фізичних осіб 1188,92 грн. (а.с. 17 том 1). Разом з тим, відповідно до розрахункового листка за той же період жовтень 2017 року, який наданий до суду відповідачем з відзивом і завірений стороною, позивачу за робочі 12 днів/96 годин у жовтні місяці нараховано 4676,92 грн., до сплати з відрахуванням військового збору та податку з доходів фізичних осіб - 3764,92 грн., дата виплати - 07 листопада 2017 року (а.с. 71 том 1).

Отримання позивачем на свій картковий рахунок у листопаді 2017 року заробітної плати в сумі 3764,92 грн. підтверджується наявною у матеріалах справи копією банківської виписки з рахунку ОСОБА_1 (а.с. 16 том 1). Докази здійснення відповідачем інших виплат позивачу за період її роботи в ЖЕО № 3 в матеріалах справи відсутні. І не доводилися стороною відповідача, яка наполягала на цивільно правовій угоді, на умовах її виконання.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи копій листків непрацездатності серії АДО №№ 770881, 771543, 790704, 771780 у періоди з 13 листопада до 21 листопада 2017 року, з 22 листопада до 24 листопада 2017 року, з 27 листопада до 06 грудня 2017 року та з 07 грудня до 19 грудня 2017 року позивач була звільнена від роботи у зв`язку із хворобою (а.с. 23-26 том 1). Позивач зазначає, що про неможливість виконувати трудові обов`язки, у зв`язку з хворобою вона невідкладно повідомила у телефонному режимі відповідача.

Видача позивачу листків непрацездатності за №№ 771543, 770881 та 771780 додатково підтверджується копією витягу з «Журналу реєстрації листків непрацездатності», виданих ОСОБА_1 КНП «Поліклінічне об`єднання» Міської ради м. Кропивницького (а.с. 2-8 том 2). Листок непрацездатності серії АДО № 790704 про період непрацездатності з 27 листопада до 06 грудня 2017 року був виданий позивачу КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1 м. Кіровограда».

У зазначених листках непрацездатності місцем роботи ОСОБА_1 зазначено ЖЕО № 3.

Після закінчення періоду непрацездатності позивач не була допущена роботодавцем до виконання своїх трудових обов`язків з мотивів закінчення 31 жовтня 2017 року строку цивільно-правової угоди, на підставі якої вона була працевлаштована у ЖЕО № 3.

Відповідачем, як вказує скаржниця «заднім числом» тобто попередньою датою, було запропоновано підписати цивільно-правовий договір № 25 від 15 вересня 2017 року та цивільно-правовий договір № 36 від 01 жовтня 2017 року, а також акти приймання виконаних робіт від 30 вересня 2017 року та від 31 жовтня 2017 року, однак, остання від підпису відмовилася (а.с. 72-77 том 1). Так як приймалась на роботу на умовах безстрокового договору, питання з тривалою хворобою вкрай не вигідне для відповідача, тому ним запропоновано такий вихід з виниклої ситуації, на обмін отримання недовиплаченої зарплати.

Зі змісту зазначених цивільно-правових договорів, зокрема, вбачається, що ОСОБА_1 як Виконавець зобов`язується надати ЖЕО № 3 як Замовнику послуги (виконати роботу), які полягають у прибиранні прибудинкових територій, а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити дані послуги (роботи). Вартість послуг за договором від 15 вересня 2017 року складала 1476,91 грн, строк дії договору з 18 вересня до 30 вересня 2017 року, за договором від 01 жовтня 2017 року вартість послуг складала 3200,00 грн, строк дії договору з 01 жовтня до 31 жовтня 2017 року (а.с. 27-28 том 1). Суд апеляційної ігнстації звернув увагу на визначену в договорі оплату праці і розмір коштів, який значно перевищує, що був сплачений ОСОБА_1 за 12 днів, 96 годин, нарахування становило 4676,92 грн (а.с.71). На відміну від вартості послуг по угоді від 15.09.2017 року, наданої відповідачем в обґрунтування заперечень, за період з 18.09.2017 року по 30.09.2017 року за 13 днів становила 1476,92 грн (а.с.28) та 3200 грн по угоді від 01.10.2017 року за місяць жовтень 2017 року (а.с.27). Сторона відповідача не змогла пояснити різницю вартості в договорі з фактично здійсненою оплатою, за яких умов така оплата відбулась в значно більшій сумі.

Відповідач відмовився здійснювати з позивачем розрахунок заробітної плати та нарахування за переданими працівником у бухгалтерію підприємства лікарняними листами, мотивуючи таку відмову припиненням строку дії цивільно-правової угоди між сторонами.

На численні письмові звернення ОСОБА_1 та її представника до відповідача з приводу зазначених питань, а також з приводу поновлення на роботі, ЖЕО № 3 надавались відповіді, зміст яких зводиться до того, що позивач працювала на підприємстві на підставі цивільно-правових угод з 13 вересня по 31 жовтня 2017 року, виплата за лікарняними листами особам, що працюють за цивільно-правовими угодами не передбачена, розрахунок за роботу, виконану в період з 13 вересня по 31 жовтня 2017 року, проведено у повному обсязі. Також зазначалось, що оскільки ОСОБА_1 не надавались відповідачу документи, які відповідно до вимог чинного законодавства, є підставою для оформлення наказу роботодавця про прийняття працівника на роботу, підстави для поновлення на роботі відсутні (а.с. 7-14, 19-22, 78-81 том 1).

Посилаючись на викладені вище обставини, відповідач заперечував доводи позовної заяви та апеляційної скарги позивача.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

За приписами ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України (КЗпП України).

Згідно з ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Взаємовідносини фізичної особи і суб`єкта господарювання можуть виникати як на підставі трудового, так і на підставі цивільно-правового договору. При цьому сторони цивільно-правової угоди укладають договір в письмовій формі згідно з вимогами ст. 208 Цивільного кодексу України.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у ст. 626 Цивільного кодексу України. Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Спірні правовідносини виникли у 2017 році.

З аналізу вимог чинного законодавства вбачається, що основними ознаками трудового договору є: праця юридично несамостійна, протікає в рамках певного підприємства, установи, організації (юридичної особи) або в окремого громадянина (фізичної особи); шляхом виконання в роботі вказівок і розпоряджень власника або уповноваженого ним органу; праця має гарантовану оплату; виконання роботи певного виду (трудової функції); трудовий договір, як правило, укладається на невизначений час; здійснення трудової діяльності відбувається, як правило, в складі трудового колективу; виконання протягом встановленого робочого часу певних норм праці; встановлення спеціальних умов матеріальної відповідальності; застосування заходів дисциплінарної відповідальності; забезпечення роботодавцем соціальних гарантій.

Зі співставлення трудового договору з цивільно-правовим договором, відмінним є те, що трудовим договором регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного результату. Виконавець за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ним ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №820/1432/17, 06 березня 2019 року у справі №802/2066/16-а, 13 червня 2019 року у справі №815/954/18.

Згідно зі статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Підставою для укладення строкового трудового договору є заява працівника про прийняття на роботу, в якій вказуються обставини або причини, що спонукають працівника найматися на роботу за строковим трудовим договором, а також строк, протягом якого він працюватиме. При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється за погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт). Строк, на який працівник наймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин.

Таким чином, порядок оформлення трудових відносин за строковим трудовим договором такий самий, як і за безстроковим. Але при цьому факт укладання трудового договору на певний строк чи на час виконання певної роботи повинен бути відображений як у заяві працівника про прийняття на роботу, так і в наказі чи розпорядженні роботодавця, яким оформлюється цей трудовий договір.

За вимогами ст. 24 КЗпП України при укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Забороняється укладення трудового договору з громадянином, якому за медичним висновком запропонована робота протипоказана за станом здоров`я.

Допущення відповідачем грубих порушень трудового законодавства при прийнятті на роботу позивача та фактичний допуск працівника до роботи без належного оформлення трудових правовідносин сторін було констатовано судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.

Так, судом першої інстанції обґрунтовано не взято до уваги підписані лише відповідачем цивільно-правові договори № 25 від 15 вересня 2017 року та № 36 від 01 жовтня 2017 року, оскільки за відсутності підпису позивача, який засвідчує волевиявлення особи, такі угоди є неукладеними та не породжують для сторін жодних правових наслідків.

За викладеного, не можуть достовірно свідчити про характер правовідносин, які склались між сторонами, також інші надані відповідачем докази.

Так, зі змісту договору від 15 вересня 2017 року вбачається, що він діє з 18 вересня 2017 року, тоді як у численних листах, адресованих позивачу, відповідачем не заперечується той факт, що ОСОБА_1 фактично приступила до роботи на підприємстві 13 вересня 2017 року.

З наданих позивачем відомостей про трудові відносини осіб за жовтень 2017 року дійсно вбачається, що позивач виконувала роботи за договором цивільно-правового характеру (а.с. 65 том 1). Разом з тим, у документі відсутня інформація про закінчення строку договору з позивачем, яке, за доводами позивача, відбулось у звітному періоді, а саме 31 жовтня 2017 року.

З наведених підстав не беруться апеляційним судом до уваги також надані відповідачем до апеляційного суду копії звіту про попит на робочу силу (вакансії) форма № 3-ПН від 13 вересня 2017 року та від 22 вересня 2017 року, штатного розкладу, затвердженого 26 січня 2017 року, табелів обліку робочого часу двірників за вересень-жовтень 2017 року по дільниці майстра ОСОБА_2 , аркушів книги обліку трудових книжок за 2017 рік, аркушів журналів реєстрації цивільно-правових угод, аркушів книги інструктажів з техніки безпеки за 2017 рік (а.с. 191-215 том 1).

Так, зокрема, з наданих відповідачем копій звіту про попит на робочу силу (вакансії) форма № 3-ПН від 13 вересня 2017 року та від 22 вересня 2017 року вбачається наявність на підприємстві вакансій муляра (1 вакансія) та водія автотранспортних засобів (2 вакансії), вакансії двірників відсутні. Поряд з цим, з витягу з Книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них вбачається, що у вересні жовтні 2017 року відповідачем прийнято на роботу за трудовим договором 9 двірників. А ОСОБА_1 приступила до роботи саме у вересні, з 13 числа і виконувала обов`язки притаманні двірникам ЖЕО. Обсяг не відрізнявся від посадової інструкції двірника підприємства, на цьому наголосила представник відповідача і не змогла пояснити необхідність укладання саме з ОСОБА_1 цивільно правової угоди. Суд звернув увагу і на діяльність експлуатаційної організації, який притаманні функції прибирання території, яку і здійснювала позивач. Не відповідає встановленим обставинам також зміст Журналу реєстрації цивільно-правових угод, оскільки у графі, де зазначена угода з ОСОБА_1 значиться 13 жовтня 2017 року 31 жовтня 2017 року. А також як вище вказано не підлягає поясненню суми вартості робіт в угодах за 13 днів вересня 1476,92 грн, за місяць жовтень 3200 грн, та нарахована/виплачена по розрахунковому листку за 12 днів 4676,92 // 3764,92 грн. Представник роботодавця пояснень з цього приводу не надала, не заперечувала проти доказів позивача. Як і не змогла пояснити необхідності видачі направлення ОСОБА_1 на проходження медичного огляду (а.с.6) та потреби в цьому в березні 2018 року. До того ж не спростовували і не заперечувала проти даного факту. На пропозицію пояснити дату направлення 16.03.2018 р, позивач пояснила, що це друге направлення, по першому вона не встигла пройти медогляд, друге видали після заявлення нею про порушені права і необхідність іх відновлення. Пояснення ОСОБА_3 доводить направленням до лікарні, виданого за підписом юриста КП «ЖЕО №3» КМР від 13.09.2017 року (а.с.17 том №1)

Щодо цивільно правової угоди, то відповідач вказував, що необхідність залучення фізичних осіб за такими договорами обумовлена збільшенням обсягу робіт в осінній період та неможливістю визначення достатньої кількості працівників, необхідної для виконання роботи. Натомість, відповідно до штатного розпису ЖЕО № 3 до штату підприємства у 2017 році входило 95 двірників.

Апеляційним судом також враховано, що у супровідному листі ЖЕО № 3 від 12 жовтня 2020 року, додатками до якого є зазначені документи, відповідачем було вказано, що оригінали доказів будуть надані для огляду в судовому засіданні (а.с. 190 том 1).

У судовому засіданні 15 жовтня 2020 року оригінали документів для огляду колегією суддів відповідачем надані не були. Апеляційним судом було запропоновано відповідачу надати до суду інформацію про працевлаштованих двірників (поіменно) станом на вересень 2017 року та витяг з журналу трудових угод за вказаний період (а.с. 216 том 1). На цьому наполягав представник позивача, вказавши про позбавлення можливості довести неправдиву позицію відповідача, який використав довірливість ОСОБА_1 іі впевненість, що вона прийнята на постійну роботу, не розуміння нею процедури оформлення трудового договору, тим самим не оплатив за виконану роботу та період непрацездатності. Більш того, вказав, що не повернули працівниці трудову книжку, що спонукало звертатися до відповідних органів. Впевнений, що хибні пояснення про неподання трудової книжки, те що ОСОБА_1 її не здавала на підприємство, дають підстави вважати про здійснення запису в документі про прийняття на роботу.

Однак, у всіх наступних засіданнях суду апеляційної інстанції у даній справі представник підприємства участі не брав. Листом від 16 грудня 2020 року № 719 відповідач, з посиланням на норми Закону України «Про захист персональних даних», повідомив суд про неможливість надання запитуваної інформації (а.с. 9-10 том 2).

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дотримується принципу справедливості, враховуючі сутність спрору та можливості кожної сторони довести свою правову позицію, а також враховує розумність балансу між інтересами працівника та роботодавця.

Колегією суддів взято до уваги, що подання позивачем доказів, які свідчать про написання ОСОБА_1 заяви про прийняття на роботу та надання відповідачу всіх необхідних документів для оформлення трудових відносин, фактично не є можливим з огляду на характер спірних правовідносин та позицію відповідача у даному спорі. В цих правовідносинах працівник є слабкою стороною і позбавлений можливості при недобросовісній позиції роботодавця довести суду, що прийнята на роботу по безстроковому трудовому договору.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 50 Закону України "Про зайнятість населення" роботодавцям забороняється застосовувати працю громадян без належного оформлення трудових відносин, вчиняти дії, спрямовані на приховування трудових відносин.

Виходячи з аналізу викладених вимог чинного законодавства та фактичних обставин справи слід дійти висновку, що подаючи на ім`я керівника ЖЕО № 3 власноруч написану заяву про прийняття на роботу двірником без зазначення строку виконання роботи, надаючи відповідачу трудову книжку, довідку про стан здоров`я, копії паспорту, ідентифікаційного коду, пенсійного посвідчення, які були прийняті відповідачем, погодившись на виконання певного виду роботи - прибирання прибудинкової території, отримавши направлення роботодавця про попередній медичний огляд і пройшовши такий огляд та будучи допущеною до виконання роботи без підписання цивільно-правової угоди, позивач мала виправдане сподівання на належне, відповідно до вимог чинного законодавства, оформлення ЖЕО № 3 безстрокового трудового договору між нею та відповідачем.

Разом з тим, дійшовши висновків про порушення відповідачем вимог закону під час оформлення трудового договору з ОСОБА_1 , суд першої інстанції не врахував, що у спірних правовідносинах позивач є менш захищеною стороною, а тому не має нести весь тягар негативних наслідків невиконання відповідачем своїх обов`язків як роботодавця, а тому безпідставно не захистив порушене право позивача.

Враховуючи наведене, слід дійти висновку, що з 13 вересня 2017 року позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем на підставі безтрокового трудового договору, а тому відповідна позовна вимога підлягає задоволенню.

Водночас, однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений в абзаці сьомому ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від незаконного звільнення.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п.5 ст. 40 КЗпП України), а також у період перебування працівника у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП України).

Виходячи з викладеного, за встановлених обставин перебуванням позивача з відповідачем у трудових відносинах на підставі безстрокового трудового договору, слід дійти висновку, що на початок періоду тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 остання являлась працівником ЖЕО № 3, а тому припинення трудових відносин з ініціативи власника у період перебування позивача на лікарняному є незаконним.

При цьому, враховуючи фактичні обставини справи, за відсутності наказу відповідача про звільнення позивача із зазначенням дати припинення трудового договору між сторонами, наслідки порушення ЖЕО № 3 гарантії, визначеної у першому реченні ч. 3 ст. 40 КЗпП України, у цьому випадку слід усунути шляхом встановлення дати звільнення ОСОБА_1 , визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності позивача, а саме 20 грудня 2017 року.

Вирішуючи вимоги позивача про поновлення на роботі, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Встановлені ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін, а передбачений цією правовою нормою місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Отже, перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (ч. 3 ст. 267 ЦК України).

Враховуючи, що ОСОБА_1 звернулась до Кіровського районного суду м. Кіровограда з позовом у даній справі 12 липня 2019 року, тобто через понад 19 місяців, нею пропущено визначений ст. 233 КЗпП України строк для звернення до суду за захистом свого порушеного права, що є підставою для відмови у задоволенні зазначеної позовної вимоги. При цьому, апеляційний суд не вбачає підстав для поновлення строків, установлених у ст. 233 КЗпП України, на підставі вимог ст. 234 цього Кодексу, оскільки обставини, які б свідчили про поважність причин пропуску строків позивачем не наведені та не доведені.

У частині вимог позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за вимушений прогул та зобов`язання відповідача оплатити лікарняні, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Аналіз положень КЗпП України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» дозволяє окреслити випадки, в яких може мати місце вимушений прогул, а саме у разі: незаконного звільнення працівника; незаконного переведення працівника на іншу роботу; затримки видачі трудової книжки з вини власника чи уповноваженого ним органу; затримки виконання рішення про поновлення на роботі; необґрунтованої відмови в прийнятті на роботу; несвоєчасного укладення трудового договору; унаслідок неправильного формулювання причин звільнення у трудовій книжці, що перешкоджало подальшому працевлаштуванню працівника.

Вказані висновки свідчать про те, що вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця.

Отже, у трудовому праві превалює підхід, за яким вимушений прогул визначають як час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором.

Таким чином, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю.

За змістом ст.ст. 94, 116, 117 КЗпП України та ст.ст. 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є різновидом матеріальної відповідальності роботодавця перед працівником і не входить до структури заробітної плати. Однак, суд розглядає вимоги в межах звернення. Хоча в позові в описовій частині йшлося по положення ст. 117 КЗпП, однак позовна вимога складалася з вимушеного прогулу, в подальшому доповнена вимогою про поновлення на роботі. В розрахунку чітко вказується вимушений прогул, з зазначенням кінцевой дати період звернення до суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з розрахунком позивача, середній заробіток за час вимушеного прогулу розраховано за період з 15 грудня 2017 року по 10 липня 2019 року.

Колегія суддів, з урахуванням вимог чинного законодавства та обставин справи, вважає за необхідне зазначити, що у період з 15 грудня до 19 грудня 2017 року включно відсутній склад трудового майнового правопорушення, тобто підстава і умови матеріальної відповідальності роботодавця. Причинами того, що працівник не виконувала свої трудові обов`язки і не отримувала заробітну плату є тимчасова непрацездатність, а не винні дії (бездіяльність) роботодавця.

За викладеного та беручи до уваги, що середній заробіток за весь час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а тому до зазначеної вимоги застосовуються положення ст. 233 КЗпП України, вимога позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за період з 15 грудня до 19 грудня 2017 року не підлягає задоволенню, у зв`язку із необґрунтованістю, а за період з 20 грудня 2017 року по 10 липня 2019 року у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду з відповідною вимогою.

Апеляційним судом враховано, що виходячи з фактичних обставин справи, ОСОБА_1 мала бути виплачена допомога по тимчасовій непрацездатності за періоди з 13 листопада до 21 листопада 2017 року, з 22 листопада до 24 листопада 2017 року, з 27 листопада до 06 грудня 2017 року та з 07 грудня до 19 грудня 2017 року відповідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Як визначено у ст. 22 зазначеного Закону у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання в неї одного зі страхових випадків, зокрема, тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві. Допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом соціального страхування України застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством. Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Виходячи з викладеного, оскільки допомога по тимчасовій непрацездатності за періоди з 18 листопада по 21 листопада 2017 року включно, з 02 грудня 2017 року до 06 грудня 2017 року (включно) та з 13 грудня по 19 грудня 2017 (включно) відповідно до вимог закону мала бути відшкодована позивачу Фондом соціального страхування України, а не відповідачем, позовна вимога про зобов`язання ЖЕО № 3 оплатити лікарняні за листками непрацездатності позивача у вказаній частині є безпідставною та не підлягає задоволенню.

Разом з тим, позивачу за рахунок ЖЕО № 3 мала бути сплачена допомога по тимчасовій непрацездатності за періоди з 13 листопада по 17 листопада 2017 року включно, з 22 листопада по 24 листопада 2017 року включно, з 27 листопада по 01 грудня 2017 року включно та з 07 грудня по 12 грудня 2017 року включно (а.с.23-26, підтвердження а.с.2-8, належно завірена копія витягу з «Журналу реєстрації листків непрацездатності» КНП «Поліклінічне об`єднання»). Вирішуючи спір по суті у зазначеній частині позовних вимог, апеляційний суд виходить з того, що передбачена у ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати відображена також у розробленій відповідно до Закону України «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці і стандартів Системи національних рахунків Інструкції зі статистики заробітної плати (далі - Інструкція), затвердженій наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, що був зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713.

Відповідно до п. 3 зазначеної Інструкції до виплат, що не належать до фонду оплати праці, а отже, не входять до структури заробітної плати, віднесено, зокрема, оплату перших п`яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів підприємства, установи, організації (пп. 3.3. Інструкції). Як зазначалось апеляційним судом вище, у трудових спорах до вимог про стягнення з роботодавця коштів, не віднесених до структури заробітної плати, застосовуються положення ст. 233 КЗпП України.

Отже, у задоволенні вимоги про зобов`язання відповідача оплатити листки непрацездатності ОСОБА_1 за періоди з 13 листопада по 17 листопада 2017 року включно, з 22 листопада по 24 листопада 2017 року включно, з 27 листопада по 01 грудня 2017 року включно та з 07 грудня по 12 грудня 2017 року включно слід відмовити, у зв`язку з пропуском позивачем встановленого законом строку для звернення до суду із зазначеною вимогою.

У частині вирішення вимоги про стягнення з відповідача заборгованості із заробітної плати колегією суддів враховано, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) за трудовим договором виплачує працівникові за виконану ним роботу (ч. 1 ст. 94 КЗпП України, ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці»).

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи організації, проводиться в день звільнення.

Вимоги працівника про стягнення належної йому заробітної плати в судовому порядку відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України не обмежені будь-яким строком. Стороною позивача здійснений розрахунок невиплаченої зарплати за період роботи позивача з 14 жовтня по 13 листопада, та зазначеного графіку роботи роботодавцем працівнику, період вихідних, термін становить 23 дні. Виходячі з виплаченої зарплати за розрахунковим листом в сумі 3745 грн, яку позивач прийняв за основу як виплата зарплати за місяць : 21 день робочих днів = 178,33 грн, а відтак заборгованість перед працівником становить 4101, 59 грн. : 178,33Х23

За вищевикладених обставин, вимога про стягнення з відповідача заборгованості по невиплаченій заробітній платі підлягає задоволенню в повному обсязі.Колегією суддів враховано, що заперечуючи по суті вимог позивача, відповідач заперечень щодо порядку здійсненого позивачем нарахування та розміру заборгованості по заробітній платі у сумі 4101,59 грн. не наводив. Навпаки, не зміг спростувати різницю виплаченої суми і визначеної до оплати.

При цьому, ч. 6 ст. 235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про оформлення трудових відносин з працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу, у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про нарахування та виплату такому працівникові заробітної плати у розмірі не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у відповідному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати, про нарахування та сплату відповідно до законодавства податку на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи.

Як було встановлено апеляційним судом, відповідачем з нарахованої позивачу заробітної плати здійснювались відрахування сум військового збору та податку з доходів фізичних осіб. Враховуючи, що ОСОБА_1 вже набула право на отримання державного пенсійного забезпечення, у позовній заяві й апеляційній скарзі не наполягає на сплаті відповідачем до бюджету сум єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, апеляційний суд вважає за можливе не покладати на ЖЕО № 3 обов`язок зі сплати суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період роботи позивача на підприємстві.

Позивачем також пред`явлено вимогу про стягнення з відповідача моральної шкоди у сумі 8000,00 грн.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

В обґрунтування зазначеної вимоги позивач зазначала, що моральна шкода, завдана їй незаконними діями відповідача, полягає у втратах немайнового характеру внаслідок душевних страждань, погіршення здоров`я та інших негативних наслідків, заподіяних такими діями ЖЕО № 3. Саме такі підстави наведені в позові. За статтею 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї само, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідачем обґрунтованість вимоги позивача не спростовано.

Разом з тим, позивачем не надано до суду доказів наявності обставин для визначення розміру моральної шкоди у пред`явленому до стягнення розмірі.

Враховуючи вимоги чинного законодавства, фактичні обставини справи, а також вимоги розумності та справедливості в частині визначення розміру шкоди, яка підлягає відшкодуванню, апеляційний суд дійшов висновку, що з підстав, наведених у позові, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає моральна шкода у розмірі 1 000,00 грн., а відповідна вимога підлягає частковому задоволенню.

Оскільки зазначеного судом першої інстанції безпідставно враховано не було, доводи апеляційної скарги слід визнати частково обґрунтованими.

Таким чином, переглянувши справу в межах доводів і вимог апеляційної скарги, апеляційний суд з наведених вище підстав дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за вимушені прогули та зобов`язання відповідача оплатити листки непрацездатності, решта вимог підлягають частковому задоволенню.

Стосовно заявленого в позові про стягнення правової допомоги в сумі 3200 грн. Витрати на професійну правничу допомогу: відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК, докази щодо розміру витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

До заяви розрахунку та обґрунтування не додано.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскільки зазначеним вимогам процесуального закону оскаржуване судове рішення не відповідає, воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з Комунального підприємства «Житловоексплуатаційна організація №3» Міської ради міста Кропивницького (, 25006, м.Кропивницьки, проїзд Тінистий, 5) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) заборгованість по невиплаченій заробітній платі в сумі 4 101,59 грн., а також 1 000,00 грн. відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді О. Л. Карпенко

С. І. Мурашко