Провадження № 2/161/842/20
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2020 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі:

головуючого - судді Рудської С.М.

при секретарі - Ярмолюк В.С.

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Багірова Р.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінактив», третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_3 - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору факторингу

В С Т А Н О В И В:

30.07.2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначила, що вона була позичальником за двома договорами про надання споживчого кредиту - № 0 від 29.03.2007 року та № 0 від 04.05.2007 року, укладених із ПАТ «УкрСиббанк» (далі - Банк). У зв`язку з неможливістю сплатити повністю борг, Банк звернувся з позовами про стягнення з неї заборгованості, які були задоволені судами. Так, загальна сума вимог Банку до неї, згідно виконавчих проваджень, становила 2234918,12 грн. 24.11.2016 року ПАТ «Укрсиббанк» уклало із ТзОВ «ФК «Фінактив» (далі - Товариство) договір факторингу № 48, за умовами якого Банк відступив Товариству свої права вимоги до неї. В подальшому, 28.12.2016 року ТОВ «ФК «Фінактив» уклало із ОСОБА_3 договір про відступлення права вимоги № 28/12, згідно якого Товариство відступило ОСОБА_3 всі права вимоги до неї у боргових зобов`язаннях з Банком. Разом з тим, незважаючи на те, що загальна сума вимог Банку до неї, згідно судових рішень та виконавчих листів становила 2235048,12 грн., на даний час ОСОБА_3 вимагає стягнути з неї 4216067,78 грн. Укладений 28.12.2016 року між ТзОВ «ФК «Фінактив» та ОСОБА_3 договір про відступлення права вимоги № 28/12 є недійсним, оскільки за своєю суттю він є договором факторингу, стороною якого ОСОБА_3 не може бути, так як не є юридичною особою, як це вимагається законом, адже ОСОБА_3 не була фінансовою установою, яка мала б ліцензію на право надання фінансових послуг. Тож укладений нею договір містить також і ознаки недійсності, у зв`язку з чим, просить суд визнати недійсним договір про відступлення права вимоги № 28/12, укладений 28.12.2016 року між Товариством та ОСОБА_3 , згідно умов якого ОСОБА_3 було передано права вимоги до неї за кредитними договорами № 0 від 29.03.2007 року та № 0 від 04.05.2007 року, укладеними із АКІБ «УкрСиббанк», а також стягнути з відповідачів на свою користь судові витрати по справі.

14.11.2019 року представником ТзОВ «ФК «Фінактив» було подано відзив на позовну заяву відповідно до якого останній вважає заявлені ОСОБА_2 позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення, оскільки позивачка не обґрунтовує, яким чином вищезазначений правочин порушує її права та інтереси. Так, позивачка не є стороною оспорюваного правочину - договору про відступлення права вимоги № 28/12 від 28.12.2016 року, а тому єдиною підставою для визнання його недійсним має бути доведення факту порушення прав і законних інтересів ОСОБА_2 . При цьому, доведення факту наявності такого порушення законодавством покладено саме на позивача. Крім того, оспорюваний правочин про відступлення права вимоги передбачає лише заміну кредитора у зобов`язанні, не припиняє, не змінює самого зобов`язання та не породжує нового, а лише призводить до вибуття однієї із його сторін, на місце якої приходить інший (новий) кредитор. Наведені у своїй позовній заяві доводи та міркування, щодо недійсності Договору про відступлення права вимоги № 28/12 від 28.12.2016 року, не знаходить свого фактичного та правового підтвердження, оскільки ОСОБА_2 у позові необґрунтовано факту порушення її прав чи інтересів оспорюваним правочином. Враховуючи викладене, в задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі (а.с. 88-90).

В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав з підстав, які викладені у позовній заяві та просив їх задовольнити. Додатково пояснив, що у даному випадку оспорюваний правочин є саме договором факторингу, а не договором цесії. Дана обставина була встановлена при розгляді справи № 161/14096/16. Крім того зазначив, що у даному випадку наявне беззаперечне порушення прав та законних інтересів його довірительки, оскільки у виконавчому провадженні, відкритому на підставі судових рішень про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитними договорами № 0 від 29.03.2007 року та № 0 від 04.05.2007 року, державним виконавцем було передано у власність ОСОБА_3 , як новому кредитору (стягувачу), належне позивачці нежитлове вбудоване приміщення ресторану загальною площею 343 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 позов не визнав, суду пояснив, що оспорюваний позивачкою правочин жодним чином не порушує її прав та законних інтересів, а посилання останньої у своєму позові про фактично подвійне стягнення заборгованості є її нічим не обґрунтованим припущенням. Так, заміна кредитора у зобов`язанні не створює для боржника нового зобов`язання та жодним чином не тягне собою його зміну. Щодо факту передачі згаданого представником позивача нежитлового вбудованого приміщення ресторану у власність ОСОБА_3 не заперечував. У задоволенні позову просить відмовити повністю.

Представник відповідача ТзОВ «ФК «Фінактив» в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, будь-яких заяв чи клопотань від нього на адресу суду не надходило.

До початку розгляду справи по суті від представника третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_3 - ПАТ «УкрСиббанк» надійшла заява, відповідно до якої він просить розгляд справи здійснювати за його відсутності. У даній заяві представник ПАТ «УкрСиббанк» також зазначає, що сторони, під час укладення оспорюваного правочину дотримались вимог цивільного законодавства щодо змісту та форми вчиненого правочину, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлена договором, а доводи позивача про визнання вказаного правочину недійсним є необґрунтованими, у зв`язку з чим просить в задоволенні її позову відмовити (а.с. 120).

Враховуючи викладене, а також ту обставину, що представники ТзОВ «ФК «Фінактив» та ПАТ «УкрСиббанк» скористалися правом викласти свої міркування у відзиві та заяві (запереченнях) відповідно, суд вважає можливим провести судовий розгляд за їх відсутності.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 29.03.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого Банк надав у користування ОСОБА_2 кредитні кошти в сумі 175000 дол. США, а остання зобов`язалася сплатити на користь Банку проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим Договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 883750 грн. за курсом НБУ на день укладення даного договору (а.с. 11-20).

Крім того, 04.05.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого Банк надав у користування ОСОБА_2 кредитні кошти в сумі 90000 дол. США, а остання зобов`язалася сплатити на користь Банку кошти в порядку і на умовах, визначених цим Договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 454500 грн. за курсом НБУ на день укладення даного договору (а.с. 21-25).

Судом також встановлено, що на день розгляду даної справи, ОСОБА_2 змінила своє прізвище - спочатку на « ОСОБА_2 », в подальшому - на « ОСОБА_2 ». Зазначене підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_1 та свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 (а.с. 9-10).

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24.02.2011 року у справі № 2-1737/2011, вирішено стягнути зі ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 04.05.2007 року в розмірі - 733236,83 грн., сплачений судовий збір в розмірі - 1700 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі - 120 грн. (а.с. 30-33).

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06.12.2013 року вирішено стягнути зі ОСОБА_2 в користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 29.03.2007 року в розмірі - 1497911,83 грн., сплачений судовий збір в розмірі - 1700 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі - 250 грн. (а.с. 26-27).

24.11.2016 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТзОВ «ФК «Фінактив» було укладено Договір Факторингу № 48, за умовами якого Банк відступив Фінансовій компанії право вимоги до ОСОБА_2 за кредитними договорами № 0 від 04.05.2007 року та № 0 від 29.03.2007 року (а.с. 36-46).

Надалі, 28.12.2016 року між ТзОВ «ФК «Фінактив» та ОСОБА_3 було укладено Договір про відступлення права вимоги № 28/12, за умовами якого ОСОБА_3 набула права кредитора у зобов`язаннях, які виникли між ОСОБА_2 та АТ «УкрСиббанк», та отримала право вимагати від останньої належного виконання зобов`язання за кредитними договорами № 0 від 04.05.2007 року та № 0 від 29.03.2007 року (а.с. 47-53).

Відповідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Визначення факторингу міститься у ст. 49 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» № 2121-III від 07.12.2000 року, у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

У ст. 1077 ЦК України зазначено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06.02.2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Таким чином, у ЦК України, як вбачається зі змісту ст. ст. 512, 1077 цього Кодексу, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договору факторингу.

З аналізу ст.ст. 512-518 ЦК України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Разом з тим із ч. 1 ст. 1077 ЦК України, та ч. 5 ст. 5 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (ч. 2 ст. 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 ЦК України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

У п. 1 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг.

У ч. ч. 1, 2 ст. 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Цивільний кодекс України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (ст. 515 ЦК України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (ст. 1078 ЦК України).

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За змістом п. 11 ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (ч. 3 ст. 656 ЦК України).

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.

Згідно з ч. 1 ст. 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Як встановлено судом, 28.12.2016 року між ТзОВ «ФК «Фінактив» та ОСОБА_3 було укладено Договір про відступлення права вимоги № 28/12, за умовами якого ОСОБА_3 набула права кредитора у зобов`язаннях, які виникли між ОСОБА_2 та АТ «УкрСиббанк», та отримала право вимагати від останньої належного виконання зобов`язань за кредитними договорами № 0 від 04.05.2007 року та № 0 від 29.03.2007 року.

Пунктами 1.1, 1.2, 5.1 вищевказаного Договору про відступлення права вимоги визначено, що ТОВ «ФК «Фінактив» відступає для ОСОБА_3 права вимоги за кредитними договорами на загальну суму 13024517,40 грн., а ОСОБА_3 сплачує за це 662000,00 грн.

Враховуючи положення наведених вище норм матеріального права та правову позицію щодо розмежування договорів цесії та факторингу, спірний договір відступлення права вимоги від 28.12.2016 року містить умови, притаманні договору факторингу, оскільки, уклавши договір відступлення права вимоги за кредитним договором фінансова компанія отримала фінансування у розмірі 662 000,00 грн, а ОСОБА_3 , в свою чергу, укладаючи вказаний договір, набув право одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною вимоги, що передбачена договором про відступлення права вимоги, тобто фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до третьої особи (боржника), що є основною ознакою договору факторингу.

Разом з тим, суд вважає наголосити також на наступній обставині.

Судом встановлено, що в провадженні Луцького міськрайонного суду Волинської області перебувала цивільна справа № 161/14096/16-ц за позовом ПАТ «Укрсиббанк», правонаступник ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом, відповідно до якого позивач просив стягнути на його користь зі ОСОБА_2 заборгованість: за кредитним договором № 0 від 29.03.2007 року в сумі 2810675,46 грн. та за кредитним договором № 0 від 04.05.2007 року в розмірі 1405392,32 грн., складовими яких є відсотки на рівні облікової ставки НБУ, 3 % річних, інфляційних нарахувань, пені за порушення основного зобов`язання та строків сплати процентів (а.с. 54-58).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.03.2019 року позовні вимоги у вищевказаній справі були задоволені у повному обсязі.

Постановою Волинського апеляційного суду від 08.08.2019 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.03.2019 року було скасовано, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом було відмовлено у повному обсязі. Постанова набрала законної сили, на момент розгляду даної справи є чинною (а.с. 134-137).

Вищевказаною постановою Волинського апеляційного суду також було встановлено, що з укладенням договору про відступлення права вимоги за кредитними договорами відбулася заміна кредитора - Банку, на фізичну особу ОСОБА_3 , яка не може надавати фінансові послуги, оскільки згідно із ч. 2 ст. 203 ЦК України, немає відповідного обсягу дієздатності. Фізична особа ОСОБА_3 у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установими, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ. А тому, не може ставити питання про стягнення заборгованості за кредитними договорами, в т.ч. і відсотків, пені за порушення основного зобов`язання та за порушення строків сплати процентів, трьох процентів річних та інфляційних витрат за прострочене виконання грошового зобов`язання.

При цьому, судом апеляційної інстанції у постанові від 08.08.2019 року в справі № 161/14096/16-ц наголошено, що відступлення права вимоги за кредитними договорами на користь фізичної особи суперечить положенням ч. 3 ст. 512 та ст. 1054 ЦК України, адже для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальним суб`єкт, а саме кредитор - Банк або інша фінансова установа.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Наведене свідчить про те, що укладений між ТзОВ «ФК «Фінактив» та ОСОБА_3 Договір про відступлення права вимоги № 28/12 від 28.12.2016 року за своєю юридичною природою (незважаючи на його назву як договір про відступлення права вимоги) є договором факторингу. Цесія (уступка права вимоги) є одним з обов`язкових елементів відносин факторингу. Проте сама по собі назва оспорюваного у даній справі договору не змінює його правової природи.

За таких обставин та з огляду на те, що за змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а оспорюваний правочин суперечить наведеним вище приписам цивільного законодавства України щодо суб`єктного складу договору факторингу, то він підлягає визнанню недійсним відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Зазначене відповідає правовому висновку висловленому Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11.12.2019 року в справі № 761/20611/17 (провадження № 61-22261св18).

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Вказане положення матеріального закону кореспондується з приписами ч. 1 ст. 2 ЦПК України, відповідно до якої завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Отже, суд може захистити лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси, а відсутні такого порушення унеможливлює існування цивільного спору, що є підставою для відмови у позові.

На переконання суду, у даному випадку наявний факт порушення прав та законних інтересів позивачки, про що свідчить наступне.

Так, під час розгляду даної справи з пояснень представників сторін, в тому числі й з пояснень представника відповідача ОСОБА_3 , було встановлено, що в рамках виконавчого провадження, стягувачем у якому саме на підставі Договору про відступлення права вимоги № 28/12 від 28.12.2016 року є ОСОБА_3 , державним виконавцем було винесено постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, відповідно до якої до ОСОБА_3 перейшло право власності на належне ОСОБА_2 нежитлове вбудоване приміщення ресторану загальною площею 343 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначене вище беззаперечно підтверджує ту обставину, що існування спірного Договору про відступлення права вимоги № 28/12 від 28.12.2016 року, який став підставою для примусового відчуження належного ОСОБА_2 нежитлового приміщення на користь ОСОБА_3 , порушує права, свободи та законні інтереси позивачки.

Згідно ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, суд вважає за необхідне заявлені позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ТзОВ «ФК «Фінактив», третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_3 - ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору факторингу задовольнити.

Крім того, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідачів ОСОБА_3 та ТзОВ «ФК «Фінактив» на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати по справі, а саме: судовий збір в розмірі 768,40 грн., тобто по 384,20 грн. з кожного з відповідачів.

На підставі ст.ст. 16, 203, 207, 215 ЦК України, Закону України «Про банки та банківські послуги», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 77-81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінактив», третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_3 - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору факторингу - задовольнити.

Визнати недійсним договір про відступлення права вимоги № 28/2, укладений 28.12.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінактив» та ОСОБА_3 , за умовами якого ОСОБА_3 було передано право вимоги до ОСОБА_2 за кредитними договорами № 0 від 29.03.2007 та № 0 від 04.05.2007, укладеними із Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінактив», ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в сумі по 384 (триста вісімдесят чотири) грн.. 20 коп. з кожного.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення у повному обсязі складено 13 лютого 2020 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська