10.02.2020 Єдиний унікальний номер 205/3741/19
Єдиний унікальний номер судової справи: 205/3741/2019
Номер провадження: 2/205/342/2020
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2020 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мовчан Д.В.

при секретарі Волкобоєвої А.О.

за участю: позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, шо втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, -

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, шо втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він, ОСОБА_1 , є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31.01.2000 року, та зареєстрованого в КП «ДМБТІ» за реєстровим № 255549. У вищевказаному домоволодінні зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (далі Відповідач -1), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (далі Відповідач -2), ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 Однак, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з вищевикладеним, позивач змушений звернутися до суду та просити визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: домоволодінням АДРЕСА_2 та примусово зняти їх з реєстраційного обліку з вищевказаного домоволодіння.

Відповідачі у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк, відзив на позовну заяву не подали, однак надали пояснення.

Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі по мотивам, що викладені в позовній заяві.

Відповідачі у судовому засіданні просили у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі, з посиланням на ті обставини, що домоволодіння за вказаною адресою було їх місцем постійного проживання до моменту, поки позивач не почав усіляко здійснювати перешкоди у їх проживанні.

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 12.06.2019 р. було задоволено клопотання відповідача про допит свідків: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , та задоволено клопотання позивача про допит свідка ОСОБА_10 .

Інші процесуальні дії у справі (вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися.

З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів, та аргументів сторін, покази свідків, суд ухвалює рішення про часткове задоволення позову з огляду на наступне.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31.01.2000 року, та зареєстрованого в КП «ДМБТІ» за реєстровим № 255549 (а.с.9-11).

Судом також встановлено, що на підставі розпорядження в.о. міського голови № 897-р від 26.11.2015 року «вул. Леніногорська» перейменовано на «вул. Миколи Хвильового».

Судом також встановлено, що станомна день розгляду справи відповідачі за вказаною адресою не проживають, але є там фактично зареєстрованими. Обставина не проживання відповідачів за адресою: АДРЕСА_1 визнається усіма сторонами. У свою чергу факт реєстрації відповідачів за такою адресою підтверджено відомостями Адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України у Дніпропетровській області (а.с. 30-31).

При цьому, місце проживання відповідача ОСОБА_3 згідно повідомлення Адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України у Дніпропетровській областіє зареєстрованою за вказаною адресою з 03.02.1998 року, тобто до моменту набуття права власності позивачем на таке домоволодіння.

У свою чергу відповідач ОСОБА_4 згідно повідомлення Адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України у Дніпропетровській областіє зареєстрованою за вказаною адресою з 04.10.2008 року, тобто вже після моменту набуття права власності позивачем на таке домоволодіння.

Зі змісту показань свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ОСОБА_8 допитаних під час розгляду справи у відкритому судовому засіданні, вбачається, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 виникли стійкі неприязні стосунки із приводу доступу до вказаного домоволодіння та наявність перешкод у відповідачів в доступі до такого домоволодіння. Також із показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_8 вбачається, що до виникнення конфліктної ситуації, відповідач ОСОБА_3 фактично мешкала за вказаною адресою, доглядала матір похилого віку до моменту її смерті, частково несла витрати по утриманню такого домоволодіння.

Оглянуті у судовому засіданні електронні докази у вигляді відео та аудіо файлів, також підтверджують виникнення між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 неприязних стосунків із вказаного приводу. При цьому судом встановлено, що після виникнення перешкод у доступі до такого місця проживання ОСОБА_3 фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , співвласником такого житлового приміщення є інший відповідач ОСОБА_4 , яка також мешкає за такою адресою. Вказана обставина визнана відповідачами під час розгляду даної справи по суті.

Оскільки позивач оспорює право на проживання відповідачів у спірному домоволодінні, а у свою чергу відповідачі наполягають на наявності в них такого права, то суд доходить висновку, що між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.

У поданій позовній заяві позивач, як новий власник вказаного домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з посиланням на норми статей 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 ЖК УРСР просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування вказаним житлом.

Розглядаючи такі вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, суд зазначає, що Конституцією України одночасно передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, позбавлення особи право на житло у конкретному місці без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її позбавлення такого права буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

В даному випадку, матеріалами справи підтверджено, що позивач набув право власності на вказане домоволодіння у відповідності до вимог чинного, на час такого набуття, законодавства. У свою чергу відповідачі також отримали право користування спірним житловим приміщенням згідно із законом, тобто набули охоронюване законом право на мирне володіння майном.

Тобто у даній справі позбавлення відповідачів права на користування спірним житловим приміщенням в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права таких осіб на житло, внаслідок яких відповідачі можуть втратити не лише право на користування житлом, а й позбутися такого права взагалі.

Судом встановлено, що позивач, як набувач був обізнаний про реєстрацію та проживання відповідача ОСОБА_3 у спірному житловому приміщенні до моменту набуття ним речового права на таке майно, і за певної обачності повинен був передбачити характер та вагу такого обтяження його майбутньої нерухомості.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Суд вважає, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідачів.

Отже, сам факт переходу права власності на житловий будинок до іншої особи не є безумовною підставою для позбавлення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх.

Законність позбавлення права користування житловим приміщенням, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

У справі, що розглядається, позивач, набуваючи право власності на спірне житло, був достеменно обізнаний про реєстрацію та проживання в ньому вказаного відповідача ОСОБА_3 - члена сім`ї колишнього власника цього житла. У свою чергу, позивач хоча і набув охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але тим не менше не виявив розумну дбайливість про інтереси такої особи.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що вказаний відповідач не є таким, що самоправно вселилась до жилого приміщення. В даному випадку у такого відповідача ОСОБА_3 виникло право на користування спірним житлом на законних підставах, вказане домоволодіння було місцем її постійного проживання до того моменту, поки позивач не почав чинити їй перешкоди, іншої власності, яка могла б була використана як місце мешкання, або зареєстрованого права користування іншим житловим приміщенням такий відповідач не має. А відтак суд доходить висновку, що позбавлення право користування таким житлом не буде відповідати принципу пропорційного втручання у права особи, та матиме наслідком порушення ст. 8 Конвенції.

Відтак, в суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про позбавлення відповідача ОСОБА_3 права користування вказаним житлом та зняття такої особи із реєстраційного обліку, у зв`язку із чим суд відмовляє в задоволенні позову в цій частині.

Щодо позовних вимог про позбавлення відповідача ОСОБА_4 права користування вказаним житлом та зняття такої особи із реєстраційного обліку, суд зазначає про наступне.

Як зазначалось вище, у відповідності до ст. 317, ч. 1, 2 ст. ст. 319, 321 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно зі ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно з п.4 ч.1ст.406 ЦК України сервітут може бути також припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

З аналізу вказаної норми матеріального закону вбачається, що припинення сервітуту має власник, а таке право пов`язане з тим, що встановлення сервітуту не повинно супроводжуватися значним обмеженням прав власника майна. При цьому право вимагати припинення такого сервітуту належить виключно власникові, а обставини які мають істотне значення, можуть полягати у порушенні договірних умов, використання всупереч досягнутим домовленостям, порушення меж користування, способу тощо.

Також відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності без поважних причин наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

За таких умов, суд доходить висновку, що в даному випадку особистий сервітут не може бути продовжений по відношенню до вказаного відповідача, адже остання у спірному житловому приміщенні не мешкає тривалий час, таке домоволодіння не є для них житлом у згаданому вище сенсі, оскільки має право власності на інше житлове приміщення у вигляді квартири за адресою: АДРЕСА_3 , спільного господарства з ОСОБА_1 , як власником житла не веде, не несе витрати з утримання такого приміщення, та будучи зареєстрованою у спірному домоволодінні фактично порушує права позивача, як власника та його законні інтереси, на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Оскільки в даному випадку судом встановлена обставина тривалого та постійного не користування таким відповідачем спірним жилим приміщенням через наявність в нього іншого житла, то суд вважає, що позовна вимога про позбавлення такого відповідача права користування житловим приміщенням підлягає задоволенню.

Щодо зняття з реєстраційного обліку такого відповідача, суд зазначає про наступне.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Тобто рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням, є самостійною підставою для зняття уповноваженим органом з реєстрації місця проживання фізичної особи.

Разом з цим, відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, невизнаних чи оспорюваних прав. Враховуючи положення ст. 16 ЦК, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

Судом встановлено, що позивач до відповідного Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур управління у сфері державної реєстрації Дніпровської міської ради з приводу зняття з реєстрації відповідачів не звертався, відповідної відмови не отримував, тому вимоги про зобов`язання зняття таких осіб з реєстрації, є такими, що заявлені передчасно, без належних на те підстав, та за відсутності спору між позивачем та вказаною особою, що бере участь у справі. А відтак в задоволені позову в цій частині суд відмовляє через безпідставність таких вимог.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача2 -ОСОБА_4 на користь позивача необхідно стягнути пропорційно до розміру задоволених позовних вимог витрати по сплаті судового збору у розмірі 384 (триста вісімдесят чотири) грн. 20 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 71,72 Житлового Кодексу України, ст. ст. 4,5,81,82, 90,141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, шо втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання задовольнити частково.

2. Визнати ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ) такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: домоволодінням АДРЕСА_1 .

3. В частині позовних вимог щодо визнання ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ) такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: домоволодінням АДРЕСА_1 , та примусового зняття з реєстраційного обліку відмовити.

4.Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ) пропорційно до розміру задоволених позовних вимог понесені та документально підтверджені судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 384 (триста вісімдесят чотири) грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Суддя: Д.В. Мовчан