Справа № 466/1/20 Головуючий у 1 інстанції: Баєва О.І.
Провадження № 22-ц/811/515/20 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар - Юзефович Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 січня 2020 року, постановлене в складі головуючого судді Баєвої О.І., у справі за заявою ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, -

в с т а н о в и л а:

заявниця ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, в якій просила видати обмежувальний припис терміном на шість місяців відносно ОСОБА_2 , а саме просила: заборонити ОСОБА_2 наближатися ближче ніж 50 метрів до ОСОБА_3 та до місця її проживання: АДРЕСА_1 , заборонити входити у під`їзд зазначеного будинку; заборонити ОСОБА_2 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_3 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_2 , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборонити вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_3 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; взяти на профілактичний облік ОСОБА_2 профілактичної роботи; направити ОСОБА_2 на проходження програми для кривдників.

В обґрунтування заяви ОСОБА_3 покликалась на те, що з 15.09.2009 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 . У шлюбі народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 27.08.2014 року стягнуто з ОСОБА_5 на її користь аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частки від заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 26.03.2012 року до досягнення дитиною повноліття.

Зазначає, що з моменту розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_2 , останній почав незадовільно виконувати свої батьківській обов`язки. На її неодноразові прохання про матеріальну допомогу на малолітню дитину відповідав грубістю, погрозами та приниженнями.

05.04.2018 року державним виконавцем Шевченківського ВДВС м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області відкрито виконавче провадження №56093086 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після поновлення виконавчого провадження ОСОБА_2 при особистих зустрічах чи телефонних розмовах принижував її, погрожував насиллям та фізичною розправою. Крім того, принижував та обзивав її батьків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . А відтак, вважає, що в діях ОСОБА_2 по відношенню до неї прослідковуються ознаки домашнього насильства, а тому змушена звернутися до суду.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 03 січня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 за участю заінтересованої особи ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису - відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є антиконституційним, розгляд заяви відбувся формально, суд не відреагував на факт домашнього насильства, який триває фактично вже 10 років. Вказує, що її дії, які спрямовані на припинення домашнього насильства ведуться уже третій рік. Державні установи з цього приводу проявляють бездіяльність. Вважає, що якби Шевченківський районний суд м. Львова зайняв принципову позицію, як того вимагає міжнародне законодавство, Конституція України та Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», то подібних фактів, образ, приниження, грубості та погроз не було б.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення заяви про видачу обмежуваного припису стосовно кривдника ОСОБА_2 терміном на шість місяців.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Пащук А.І., який представляє інтереси ОСОБА_2 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим. Підстав для скасування такого немає, оскільки доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судом допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення питання.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явились, заяв про відкладення розгляду справи не подавали. В той же час, заявниця ОСОБА_1 подала заяву про підтримання апеляційної скарги і розгляд справи у її відсутності.

Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи,а також на те, що за приписами ст. 350-5 ЦПК України розгляд зазначеної категорії справ слід проводити у стислі терміни (не пізніше 72 годин після надходження заяви), колегія суддів визнала неявку учасників справи такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задовольнити. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

Судом встановлено, що з 15 вересня 2009 року по 27 серпня 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 27 серпня 2014 року. У шлюбі народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 21 травня 2012 року стягнуто з ОСОБА_2 на її користь ОСОБА_3 аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 1/4 частки від заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 26 березня 2012 року до досягнення дитиною повноліття. 05 квітня 2018 року державним виконавцем Шевченківського ВДВС м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області Вдович М.Б. відкрито виконавче провадження № 56093086 з примусового виконання рішення суду про стягнення аліментів.

З довідки про прийняття і реєстрацію заяви убачається, що ОСОБА_3 зверталася до Франківського РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області із заявою про кримінальне правопорушення у зв`язку із тим, що 13 жовтня 2013 року, близько 10.00 год. ОСОБА_2 , перебуваючи у квартирі АДРЕСА_2 спричинив їй тілесні ушкодження. За даним фактом розпочато досудове розслідування.

Крім того, з довідки про прийняття і реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення від 02 липня 2014 року вбачається, що ОСОБА_3 зверталася із заявою до Франківського районного відділу поліції ЛМУ ГУМВС України у Львівській області про кримінальне правопорушення, у зв`язку із тим, що 01 липня 2014 року близько 20.00 год. ОСОБА_2 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_3 спричинив їй тілесні ушкодження. Розпочато досудове розслідування.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон).

Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (пункт 6 частини першої статті 1 Закону).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».

Відповідно до частини 3 статті 26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Оцінка ризиків полягає в оцінюванні вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (пункт 9 частини першої статті 1 Закону).

Тобто, оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи (правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 березня 2020 року у справі № 159/4550/19 (провадження № 61-884св20).

У частині другій статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: від 14 січня 2020 року в справі № 754/6995/19 (провадження № 61-16980св19).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частинах першій, третій статті 100 ЦПК України передбачено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Встановивши, що у порушення вказаних вимог процесуального закону заявник не надала суду належних й допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення домашнього насильства щодо неї саме ОСОБА_2 , а також ризиків, які можуть настати у майбутньому у зв`язку із невчиненням щодо останнього обмежувального припису, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_3 .

Сам факт звернення заявника до органів поліції та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не підтверджує факт вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (такі висновки викладено в постановах Верховного Суду від: 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18), 14 січня 2020 року у справі № 754/6995/19 (провадження № 61-16980св19), 06 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19 (провадження № 61-15016св19).

Водночас будь-яких даних про притягнення ОСОБА_2 за вказаними заявами, на той час ще його дружини, до будь-якого виду юридичної відповідальності, матеріали справи не містять, як і не містять доказів звернення, а в подальшому притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за вчинення саме домашнього насильства

Щодо доводів апеляційної скарги про неповне дослідження судом першої інстанції фактів вчинення ОСОБА_9 психологічного насильства стосовно заявника, на підтвердження яких останнім до заяви було долучено копії смс-повідомлень, такі на думку колегії суддів можуть містити ознаки психологічного насильства, у розумінні пункту 14 частини першої статті 1 Закону, однак, заявником всупереч положенням статей 76-81, 100, 101 ЦПК України не доведені за допомогою належних та допустимих доказів, на підставі яких можна би було в повній мірі встановити дійсні обставини справи щодо вчинення домашнього насильства відносно заявника. У зв`язку із цим висновки суду першої інстанції про оцінку цих доказів (смс-повідомлень) на предмет їх достатності є неправильними, проте це не спростовує вірних висновків щодо вирішення заяви по суті. Не знайшли свого підтвердження ці обставини і при розгляді справи апеляційним судом, а відтак відсутні підстави для висновку про необхідність видання обмежувального припису щодо заінтересованої особи. Сам по собі факт перебування на примусовому виконанні в органах ДВС рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 аліментів не свідчить про економічне насильство з його боку, отже також не може бути підставою для видачі обмежувального припису.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для обов`язкового скасування рішень.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, щосуд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи учасників і дав їм належну правову оцінкута дотримавшись норм матеріального і процесуального права, вирішив дану справу згідно із законом. Тому підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 05 травня 2020 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч. 1 п. 1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 05 травня 2020 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.