Справа № 266/3078/19
Провадження № 2/266/105/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2020 року м. Маріуполь

Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Шишиліна О.Г., за участі секретаря судових засідань Воропаєвої О.Є., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4 розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування житлового будинку недійсним, третя особа Друга маріупольська державна нотаріальна контора,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 (далі Відповідач) про визнання не дійсним договору дарування, вказуючи на те, що вона була власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Оскільки вона є людиною похилого віку, не має змоги самостійно вести господарство та обслуговувати будинок запропонувала своїм дітям доглядати за нею в обмін на будинок. Донька відмовилась, а син ОСОБА_3 погодився за умови негайного укладення договору дарування житлового будинку, мотивуючи це тим, що він буде впевненим, що будинок буде йому гарантований. Вона погодилась сподіваючись на порядність сина та 15 липня 2004 року між нею та сином було укладено договір дарування житлового будинку. Спочатку на протязі двох років Відповідач виконував свої обіцянки, але останнім часом стосунки між ними погіршились. Відповідач таким чином облаштував будинок, що має технічну можливість перекривати водопостачання, газ та світло в тій частині будинку де вона мешкає. У зв`язку із чим вона мешкає в умовах не можливих для життя, без світла, води та газу. Вважає, що ОСОБА_3 ввів її в оману, замість договору довічного утримання змусив її укласти договір дарування.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та додатково пояснила, що в до оформлення спірного договору дарування, їй за правом власності належав весь будинок, який вона придбала о 2001 році за власні кошти від продажу будинку по АДРЕСА_2 , крім того вона будучи на пенсії з 1990 року працювала до 2010 року, а також доглядала діда. Потім о 2004 році вона подарувала будинок сину. Була особисто присутня у нотаріальній конторі та особисто підписувала договір дарування, нотаріусом їй було роз`яснено наслідки укладення такого договору. Вона вважала, що сину можливо довіряти та він буде її доглядати про що у неї була домовленість із ним. Перші два роки після укладення все було нормально, вони жили разом із сином, вона користувалася всіма комунікаціями у будинку, вони разом харчувалися, на той час син вже був розлучений. А потім з`явилась інша жінка в житі сина та після того як вони стали проживати разом її було виселено до частини будинку яка не обладнана туалетом, ванною, вода тільки щоб помити руки. Вона є людиною похилого віку та їй незручно користуватись туалетом на вулиці, вона не може прати речі, до того ж син вимикає тепло і світло в тій частині будинку де вона мешкає. Син її ображає перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння. Вважає, що син має виконувати свої обов`язки по відношенню до неї як матері. Особливо відносини із сином погіршились у неї останні 4 роки. Вона не вважає необхідним сплачувати рахунки за комунальні послуги оскільки це обов`язок сина. В будинку мешкав ОСОБА_5 як квартирант та він допомагав по господарству і не був її співмешканцем.

Представник позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позові та пояснив, що ОСОБА_1 фактично при оформленні договору дарування на сина мала з ним домовленості про договір по життєвого утримання. Просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву про розгляд справи у його відсутність за участю його представника. Позовні вимоги не визнав у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_4 позовні вимоги не визнав, з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву, в якому зазначено, що позов є необґрунтованим, та таким, щро не підлягає задоволенню. Вказав, що ствердження Позивача не відповідають дійсності, оскільки при укладанні договору дарування 15.07.2004 року ніяких додаткових умов у вигляді догляду за ОСОБА_1 не підписувалося та не обумовлювалось. Всі доводи Позивача народилися після того як відносини між нею та сином погіршились. За весь час проживання у будинку Відповідач зробив повну реконструкцію будинку та устаткування, пристроїв додаткові приміщення, оплачує комунальні послуги, підтримує будинок у належному стані. ОСОБА_1 його мати та проживає в будинку, у неї є окремий вхід в будинок і окреме приміщення для проживання, де вона має можливість проживати окремо і самостійно. Після укладення договору дарування Позивач не потребувала ніякої допомоги оскільки повністю себе забезпечувала отримуючи пенсію та продовжувала працювати патологоанатомом в лікарні «Водників». Спірний договір не може бути визнаний недійсним, оскільки у встановленому законом порядку сторони уклали його, вони разом проживали у будинку, жодних протиріч та конфліктів у них не було. Позивачем не надано жодного доказу того, що мали місце певні обставини, передбачені законом. Крім того, позивач звернулася в суд з позовом з пропуском строку позовної давності, який закінчився 15.07.2005 р., а позивачка звернулася в суд з позовом у травні 2019 р., у зв`язку з чим вважає, що пропущено строк позовної давності. Таким чином, вважає, що враховуючи фактичні обставини, встановлені у справі, відсутність доказів, щодо обставин, які мають значення для визнання договору дарування недійсним, пропуск строку позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним з неповажної причини, просив у задоволенні позову відмовити.

Представник 3 особи, Другої маріупольської державної нотаріальної контори просив в письмовій заяві розглядати справу без присутності представника.

Свідок ОСОБА_6 суду показав, що позивач, є її кумою, відповідач хресником. Їй відомо, що ОСОБА_1 придбала будинок за власні кошти. ОСОБА_3 після розлучення прийшом жити до матері. Він звернувся до матері із проханням щоб та подарувала йому будинок, а ОСОБА_1 як мати погодилась, оскільки сподівалась, що син буде її доглядати. 3-4 роки назад відносини між матір`ю та сином погані, ОСОБА_1 мешкає в умовах не пригідних для гідного життя. Вбиральня на вулиці, ОСОБА_3 відключає їй світло, воду та тепло. Особисто при укладенні договору дарування будинку вона не була присутня. Про існування договору дарування їй стало відомо коли між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 почались непорозуміння.

Свідок ОСОБА_7 суду показа, що ОСОБА_1 є її свекрухою, ОСОБА_3 її чоловіком. Вона мешкає у будинку по АДРЕСА_1 разом із чоловіком 11 років, тобто з 2009 року. Їй відомо, що ОСОБА_1 подарувала о 2004 році будинок її чоловіку. Вони разом із чоловіком побудували прибудову за власний кошт до старого будинку, якій подарували Позивач, обладнали її туалетом, ванною та мешкають в цій частині будинку. ОСОБА_1 мешкає в тій частині будинку яку вона подарувала ОСОБА_3 . Будинок має різні входи. Раніше між старою частиною будинку та прибудовою був прохід і ОСОБА_1 мала доступ до тієї частини будинку де вона проживає з чоловіком, а згодом вони перекрили цей доступ. Вже 5 років в них немає ніяких стосунків, вони взагалі не спілкувались з ОСОБА_1 , але з моменту звернення останньої до суду вона стала провокувати ОСОБА_3 на сварки. Раніше ОСОБА_1 не виявляла бажання оспорити договір дарування. У ОСОБА_1 був співмешканець ОСОБА_5 , який допомагав їй матеріально. Крім того ОСОБА_1 допомагає своїй доньці. ОСОБА_1 користується городом, садом.

Свідок ОСОБА_8 суду показала, що позивач та відповідач є її сусідами. Їй відомо, що ОСОБА_1 подарувала будинок ОСОБА_3 .. Будинок має два різні входу, які з`явились коли ОСОБА_9 з дружиною ОСОБА_10 побудували прибудову до будинку. Мешкають ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в різних половинах. Раніше у ОСОБА_11 був співмешканець ОСОБА_5 з яким вони разом ходили в магазин, їй відомо що той перебував під опікою. Крім того вона має ще доньку, яка останнім часом приходить до матері частіше. В будинку де мешкають ОСОБА_12 та ОСОБА_9 з дружиною бувала, які маються умови для проживання у половині де мешкає ОСОБА_1 не розглядала, але будинок опалюється.

Свідок ОСОБА_13 суду показала, що позивач є її матір`ю, відповідач братом. ОСОБА_1 продала свій будинок по АДРЕСА_2 та купили будинок по АДРЕСА_1 . Вони обговорювали хто буде мешкати разом із матір`ю у будинку, вона відмовилась від частини будинку оскільки має нерухомість. Оскільки у матері був тяжкий стан вона подарувала ОСОБА_14 будинок щоб той доглядав за нею. Спочатку все було добре, а потім почались сварки, через рік після того як мати подарувала будинок брату. Можливо він бажав вижити матір з будинку. Умови проживання ОСОБА_1 погані, відсутнє опалення, вона повністю залежить від ОСОБА_3 , який може відключити світло, воду. В будинку проживав ОСОБА_5 , який допомога по господарству, скільки він мешкав не пам`ятає, зараз він помер приблизно 1,5 років назад. Мати оформлюючи договір дарування сподівалась на гідне життя у старості, але зараз її життя погане. Вбиральня на вулиці, вода тільки холодна, взимку брат відключає половину де мешкає мати від тепла та світла.

Відповідно до ст.15, ч.2 ст.16, ч.1 ст.20 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Так, відповідно до п.5 ч.3 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема диспозитивність. Яка відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд вислухав сторін, дослідивши показання свідків, письмові матеріали справи дійшов висновку про таке.

Судом встановлено, що 15.07.2004р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування домоволодіння АДРЕСА_1 . Даний договір було укладено в письмовій формі, посвідчено нотаріусом Другої державної маріупольської нотаріальної контори Колеснік Л.В. Даний договір підписаний сторонами. Відповідно до п. 6 Договору нотаріусом роз`яснено Позивачу зміст ст. 717 ЦК України, що предметом договору дарування є безоплатна передача Відповідачу у власність будинка АДРЕСА_1 (а.с.74).

На момент укладення договору дарування домоволодіння АДРЕСА_1 складався з житлового будинку літ. А-1, сараю літ. В-1, вбиральні літ. Б-1, літньої кухні літ. Е-1, сараю літ. Г-1, сараю літ. К-1, сараю літ. Д-1, замощення І, огорожі №І, №2, житлова площа 23,7 кв. м (а.с. 117).

Згідно технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами виготовленого 30.09.2020 р. домоволодіння АДРЕСА_1 складається з житлового будинку літ. А-1 побудованого о 1954 р., житлової прибудови літ. А1-1 побудованої о 2006 р., вбиральні літ. Б-1 побудованої о 1970 р., гаражу літ. Ж-1 побудованого о 2006 р., літньої кухні літ. З-1 побудованої о 2006 р., навісу літ. И-1 побудованого о 2006 р., літнього душу літ. К-1 побудованого о 2006 р., альтанки літ. Л-1 побудованої о 2006 р., навісу літ. М-1 побудованого о 2006 р., огорожі №1-2, вимощення І побудованих о 1970 р. (а.с. 113-116).

Право власності на земельну ділянку кадастровий номер :01:007:1021 площею 0,0619 за адресою АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_3 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №223847778 від 14.09.2020 р. (а.с. 137).

З показів сторін та свідків встановлено, що будинок АДРЕСА_1 має два окремих входу до будинку та прибудови, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мешкають окремо кожний у своїй частині будинку. Приблизно два роки після укладення договору сторони мешкали разом в будинку, але після того як ОСОБА_3 став проживати із дружиною ОСОБА_15 та після того як вони добудували прибудову та обладнали її Позивач та Відповідач стали проживати окремо. Позивач мешкаючи окремо в старій частині будинку не має санвузла у будинку, вода тільки холодна, а тому вважає, що син фактично ухиляється від утримання її. З цього приводу в них погіршились відносини, це триває приблизно останні 4 роки.

Позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с.14).

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Згідно п.25 роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15.

Однією із засад судочинства, регламентованих п. 3ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів) який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним Позивач зазначила, що маючи похилий вік і не в змозі самостійно вести господарство та обслуговувати будинок вона в обмін на зобов`язання здійснювати догляд за нею погодилась укласти спірний договір, але під час укладення договору ОСОБА_3 ввів її в оману, замість договору довічного утримання змусив підписати договір дарування будинку.

Разом з цим, Позивач не зазначає, яким саме чином Відповідач ввів її в оману, будь-яких належних та достатніх доказів на підтвердження обставин, викладених в позовній заяві, Позивачем не надано.

Крім цього, Позивач в судовому засіданні вказала, що на момент укладення спірного договору дарування нотаріус роз`яснила його правову природу та навіть розповідала про випадки, які трапляються після укладення таких договорів, але вона вважала, що син не може з нею вчинити нічого поганого, вона йому довіряла, що на думку суду свідчить про те, що Позивач усвідомлював дійсну природу укладеного договору. Також неспроможними є доводи Позивача про те, що вона не розуміла правових наслідків укладення договору дарування через свою юридичну необізнаність, оскільки при цьому, виходячи з її пояснень, гарно розуміє відмінність договору дарування від договору довічного утримання.

Таким чином ствердження Позивача, що Відповідач ввів її в оману і фактично даний правочин був завуальованим договором довічного утримання не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні. Крім цього, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Той факт, що Позивач після укладення договору дарування будинку продовжила користуватись частиною домоволодіння при цьому не оплачуючи комунальні послуги свідчить про те, що вона розуміла значення укладеного нею правочину.

Також в судовому засіданні встановлено, що Позивач після укладення договору дарування працювала, ще протягом 6 років та отримувала пенсію, тобто мала самостійний дохід. В період володіння Відповідачем будівлею будь-яких вимог до нього Позивач не висувала та не заперечувала проти перебудови домоволодіння.

Зазначені обставини, на думку суду, спростовують доводи Позивача в тій частині, що на момент укладення спірного договору, вона знаходилася у скрутному матеріальному становищі та потребував стороннього догляду та фінансової підтримки з боку Відповідача.

Таким чином, судом було встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 насправді було укладено договір дарування, сторони мали необхідний обсяг дієздатності, волевиявлення сторін було вільним та відповідало внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків.

На підставі викладеного, враховуючи, що договір дарування є безоплатним договором, обдарований не має перед дарувальником будь-яких зобов`язань матеріального характеру, тому підстав визнання договору дарування недійсним відсутні.

Інші обставини на які посилається позивач не стосуються предмету позову і не впливають на визнання договору дарування недійсним.

Оскільки позов не підлягає задоволенню у зв`язку з відсутністю правових підстав, строк позовної давності не застосовується.

Керуючись ст. ст. 203, 229, 717 ЦК України, ст. 4, 10, 13,18,76, 81, 89, 141, 247, 263, 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 15.07.2004р. недійсним - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 30.10.2020 р.

Суддя: Шишилін О. Г.