Ухвала

07 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 703/3695/16-ц

провадження № 61-22547ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Яремка В. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 22 серпня 2019 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Смілянської міської ради та Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» про визнання права приватної власності на приміщення та технічні засоби, що є невід`ємною частиною приміщення (майна),

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Виконавчого комітету Смілянської міської ради та Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» (далі - ПАТ «Черкасиобленерго») про визнання права приватної власності на приміщення та технічні засоби, що є невід`ємною частиною приміщення (майна).

Позов обґрунтувала тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 03 жовтня 2007 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Строй-ка» (далі - ТОВ «Строй-ка») продало ОСОБА_1 частину комплексу нежитлових приміщень - цеху по виготовленню посуду загальної площею 2 778,9 кв.м, який розташований на АДРЕСА_1 , у тому числі будівлю трансформаторної станції, яка є невід`ємною частиною будівлі та внутрішніх комунікацій, вартість якого складає 110 456 грн.

У кінці 2013 року про своє право власності на будівлю трансформаторної станції з наявним у ній обладнанням заявило ПАТ «Черкасиобленерго» з посиланням на те, що трансформаторний пункт ЗТП № 110 відповідно до переліку нерухомого майна, що передається у ВАТ «Черкасиобленерго», затвердженого заступником Державного секретаря Мінпаливенерго України від 02 квітня 2003 року, згідно з наказом від 19 липня 1995 року № 124 про створення «Черкасиобленерго» було передано у власність енергопостачальнику. Надалі працівниками ПАТ «Черкасиобленерго» приміщення трансформаторного пункту № 119 було захоплено, зачинено на замки, чим позбавило позивача права вільно володіти та розпоряджатися приватною власністю. Зазначала, що відповідно до акту приймання-передачі від 12 квітня 2003 року та акту приймання-здачі від 01 липня 2003 року майновий комплекс ВАТ «Смілянський завод «Металіст» передано на баланс відділу комунальної власності та господарського аналізу Виконавчого комітету Смілянської міської ради, а надалі, відповідно до договору купівлі-продажу комунального майна від 07 жовтня 2005 року та акту від 11 жовтня 2005 року № 5, спірне майно придбало ТОВ «Строй-ка».

Ураховуючи наведене просила суд визнати незаконним присвоєння управлінням архітектури виконавчого комітету Смілянської міської ради приміщенню трансформаторної підстанції номера АДРЕСА_2 та скасувати його, визнати за ОСОБА_1 право приватної власності та витребувати у ВАТ «Черкасиобленерго» належні їй на праві приватної власності приміщення трансформаторної підстанції ЗТП № 119 разом з наявними у ньому технічним обладнанням, які розташовані в цілісному майновому комплексі на АДРЕСА_3 , зобов`язати ВАТ «Черкасиобленерго» не чинити їй перешкод у вільному володінні, користуванні, розпорядженні належним їй приміщенням та іншим майном трансформаторної підстанції ЗТП № 119.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 22 серпня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 22 серпня 2019 року залишено без змін.

У січні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення в частині вирішення вимог про визнання права власності на приміщення трансформаторної станції скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким вказані позовні вимоги задовольнити.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 176 ЦПК України у позовах про визнання права власності на майно ціна позову визначається вартістю майна.

Ухвалою Верховного Суду від 28 грудня 2019 року поновлено строк на касаційне оскарження, водночас касаційну скаргу залишено без руху з підстав надання відомостей щодо вартості майна.

На виконання вказаної ухвали заявник надіслала договір купівлі-продажу, що підтверджує вартість спірного майна у розмірі 110 456 грн.

Ціна позову у цій справі (у межах обсягу оскарження) становить 110 456 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн*100=210 200 грн).

Отже, відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України справа є малозначною.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Касаційна скарга заявника не містить посилання на зазначені випадки, як і посилання на докази на їх підтвердження.

Доводи касаційної скарги хоча і містять посилання на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, проте в основному зводяться до незгоди із встановленими обставинами та оцінкою доказів, не стосуються питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики.

Підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для скасування судових рішень, що оскаржуються, у касаційній скарзі не зазначені.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи, що касаційна скарга ОСОБА_1 подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, є підстави для відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись частинами шостою, дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 22 серпня 2019 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Смілянської міської ради та Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» про визнання права приватної власності на приміщення та технічні засоби, що є невід`ємною частиною приміщення (майна) відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя В. В. Яремко