Номер провадження: 22-ц/813/3130/20
Номер справи місцевого суду: 496/4555/18
Головуючий у першій інстанції Галич О. П.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2020 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної казначейської служби України у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України (треті особи: Прокуратура Одеської області, Головне управління національної поліції в Одеській області) про відшкодування моральної шкоди, завданої діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, на рішення Біляївського районного суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Галич О.П. 23 вересня 2019 року у м. Біляївка Одеської області, -

встановила:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Біляївського районного суду Одеської області з позовом до Державної казначейської служби України (треті особи: Прокуратура Одеської області, ГУНП в Одеській област)і про відшкодування моральної шкоди, завданої діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду (а.с. 1-7).

В обгрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що 20 березня 2014 року старшим слідчим відділу СУ ГУ МВС України в Одеській області капітаном міліції В.Є. Уштван, за погодженням прокурора відділу прокуратури Одеської області юриста 2-го класу Б.Б. Індиченко, було складено повідомлення про підозру відносно позивача за ч. 2 ст. 28. ч. 3 ст. 369-2 КК України, а саме: одержання неправомірної вигоди для себе чи третьої особи за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, поєднане з вимаганням такої вигоди, вчинене за попередньою змовою групою осіб. Про вказану підозру ОСОБА_1 було повідомлено 28 березня 2014 року.

30 квітня 2014 року старшим слідчим відділу СУ ГУ МВС України в Одеській області капітаном міліції В.С. Уштван за погодженням прокурора відділу прокуратури Одеської області юристом 2-го класу Б.Б. Індиченко було складено повідомлення про підозру відносно нього за ч. 2 ст. 28, ч. З ст. 369-2 КК України, а саме: одержання неправомірної вигоди для себе та інших осіб за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, поєднане з вимаганням такої вигоди, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

Вироком Біляївського районного суду Одеської області від 24 лютого 2015 року по кримінальні справі № 496/3183/14-к, ОСОБА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 369-2 КК України - визнано невинуватим і виправдано, за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення. Вирок набрав законної сили 14 липня 2016 року. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14 липня 2016 року по справі № 496/3183/14-к було відмовлено в задоволенні апеляційної скарги прокурора відділу прокуратури Одеської області Індиченка Б.Б. та вирок Біляївського районного суду Одеської області від 24 лютого 2015 року, відносно ОСОБА_1 , залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 30 травня 2018 року по кримінальній справі № 496/3183/14-к, вирок Біляївського районного суду Одеської області від 24 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 14 липня 2016 року залишено без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, - без задоволення. Позивач зазначав, що зазнав тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, обмеження своїх конституційних прав, приниження честі та гідності, зниження престижу, ділової репутації, затратив багато часу та зусиль для відновлення попереднього стану, який фактично так і не відновив. ОСОБА_1 на протязі довгого часу перебування під слідством та судом не міг знайти роботу, і тільки у липні 2018 року, після ухвалення Верховним Судом постанови від 30 травня 2018 року, він зміг влаштуватися на роботу у виправну колонію в м. Одеса №51. На підставі викладеного, позивач оцінив завдану моральну шкоду в розмірі 500 000 гривень.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 23 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 було задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 114 618,40 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди, шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду. В решті позовних вимог відмовлено. Судовий збір віднесено за рахунок держави (а.с. 161-168).

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом не було враховано, що Державна казначейська служба України є окремою юридичною особою, яка не може нести відповідальність за неправомірні дії чи бездіяльність інших установ, підприємств або державних органів. Крім того, судом не взято до уваги, кошти на відшкодування шкоди державою підялгають стягненню з Державного бюджету України (т.1 а.с. 180-185).

Сторони у справі, відповідно до вимог ст.ст. 128, 130 ЦПК України, про час, дату і місце слухання справи 15 грудня 2020 року сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, через обмеження доступу до зали судового засідання Одеського апеляційного суду внаслідок поширення в Україні коронавірусної інфекції COVID-19, не подавали.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Державної казначейської служби України підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 березня 2014 року старшим слідчим відділу розслідування злочинів у сфері службової діяльності СУ ГУ МВС України в Одеській області капітаном міліції В.С. Уштван, за погодженням прокурора відділу прокуратури Одеської області юристом 2-го класу Б.Б. Індиченко, було складено повідомлення про підозру, згідно якого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28. ч. 3 ст. 369-2 КК України, а саме: одержання неправомірної вигоди для себе чи третьої особи за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, поєднане з вимаганням такої вигоди, вчинене за попередньою змовою групою осіб. Вказану підозру ОСОБА_1 вручено 28 березня 2014 року (т.1 а.с. 9-12).

30 квітня 2014 року старшим слідчим відділу СУ ГУ МВС України в Одеській області капітаном міліції В.С. Уштван, за погодженням прокурора відділу прокуратури Одеської області юристом 2-го класу Б.Б. Індиченко, було складено повідомлення про підозру, згідно якого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. З ст. 369-2 КК України, а саме: одержання неправомірної вигоди для себе та інших осіб за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, поєднане з вимаганням такої вигоди, вчинене за попередньою змовою групою осіб (т.1 а.с 13-16).

Вироком Біляївського районного суду Одеської області від 24 лютого 2015 року по кримінальні справі № 496/3183/14-к, ОСОБА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 28, ч. 3 ст. 369-2 КК України, було визнано невинуватим і виправдано, за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення. Вирок набрав законної сили 14 липня 2016 року (т.1 а.с. 17-28).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14 липня 2016 року по справі № 496/3183/14-к було відмовлено у задоволенні апеляційної скарги прокурора відділу прокуратури Одеської області Індиченка Б.Б. Вирок Біляївського районного суду Одеської області від 24 лютого 2015 року, відносно ОСОБА_1 , залишено без змін (т.1 а.с. 29-36).

Постановою Верховного Суду від 30 травня 2018 року вирок Біляївського районного суду Одеської області від 24 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 14 липня 2016 року залишено без змін (а.с. 37-45).

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Вимогами п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується в разі, якщо вона завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Частиною 7 ст. 1176 ЦК України визначено, що порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи без діяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Згідно ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (далі - Закон), відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства, - відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Статтею 2 Закону передбачені випадки у яких виникає право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, зокрема: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали чи постанови суду чи іншому рішенні суду про повернення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд) факту незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину; 3) відмови в порушенні кримінальної справи; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», відшкодуванню особі також підлягає моральна шкода. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про доведеність факту заподіяння позивачу моральної шкоди оскільки, перебуваючи під слідством та судом, останній зазнав вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, обмеження своїх конституційних прав, приниження честі та гідності, зниження престижу, ділової репутації.

Статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Таким чином, суд дійшов вірного висновку, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Як вірно вказано у рішенні суду першої істанції, час перебування під слідством та судом розпочався 28 березня 2014 року (повідомлення про підозру) та закінчився винесенням ухвали апеляційним судом Одеської області 14 липня 2016 року, оскільки саме з цієї дати ОСОБА_1 вважається таким, що не скоював кримінального правопорушення, а тому час, який необхідно враховувати для визначення моральної шкоди, спричиненої позивачу, складає 2 (два) роки, 3 (три) місяця та 16 (шістнадцять) днів , тобто, 27 місяців 16 днів.

Згідно ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», у 2019 році встановлено таку мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 4173 гривні.

Відтак, виходячи із вищевказаного розміру мінімальної заробітної плати, суд першої інстанції вірно обчислив розмір моральної шкоди, відповідно до вимог ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», який становить 114 618,40 грн. (27 міс. х 4173 грн.= 112 671 + за 14 днів (1947,40 грн.).

Однак, дійшовши вірних висновків щодо вказаних обставин справи, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди та судових витрат безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку.

Згідно статті 2 ЦК України, учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня?2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України, держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є Міністерство внутрішніх справ України (дії посадової особи якого призвели до безспірного стягнення коштів) та Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету).?Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16).

На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди та судових витрат безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції залишається таким, що ухвалено на користь позивача, проте резолютивна частина рішення підлягає зміні в частині стягнення коштів не з Державної казначейської служби України, а з Державного бюджету України.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. 374, ч.1 ст. 376, ст.ст. 381-384, ст.390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 23 вересня 2019 року змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) 114 618,40 грн. (сто чотирнадцять тисяч шістсот вісімнадцять гривень та сорок копійок) в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди».

В решті судове рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 28 грудня 2020 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді О.В. Князюк

О.М. Таварткіладзе