Справа № 643/8207/18
Провадження № 2/643/278/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.04.2020 р. м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Харченко А.М.

за участю секретарів Горборукової М.О., Галік А.Е., Башкевіч Є.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3

представника позивача за зустрічним позовом адвоката Воробйова В.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Судові витрати стягнути з відповідача на її користь. В обгрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що 18 жовтня 1997 року зареєструвала з відповідачем шлюб. Від шлюбу мають повнолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Судом на цей час розглядається справа про розірвання шлюбу між сторонами. В період шлюбу, 24 липня 2002 року, за спільні кошти сторонами на підставі договору купівлі-продажу квартири від 24 липня 2002 року набуто нерухоме майно квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вартість якої становила 26000 грн. Дана квартира, на думку позивача, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 . На сьогоднішній день сторони не домовились про порядок поділу нерухомого майна.

Ухвалою суду від 07.09.2018 р. відкрито провадження по справі та визначено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження.

02.10.2018. відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просить визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . В обгрунтування своїх позовних вимог посилається на ті обставини, що він заперечує проти первісного позову повністю. Шлюб між сторонами дійсно укладений 18 жовтня 1997 року. Також 24 липня 2002 року під час зареєстрованого шлюбу між сторонами придбана квартира. Згідно з пунктом 2 договору продаж квартири вчинений за 26000 грн. Але квартира за адресою: АДРЕСА_1 не може бути визнана об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому що придбана позивачем ОСОБА_3 хоча за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто. Грошові кошти на придбання вказаної квартири у розмірі 31800 грн. він отримав на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Гібадуловою Л.А., який зареєстрований в реєстрі за № 2814. Договір дарування грошей посвідчений тим самим нотаріусом та в той самий день, що і договір купівлі-продажу квартири. Договір дарування грошей вчинений раніше, ніж договір купівлі-продажу квартири. Реєстраційний номер договору купівлі-продажу квартири (2815) наступний за номером договору дарування грошей (2814) в реєстрі вказаного нотаріуса. Згідно пункту 1 договору дарування грошей батьки позивача за зустрічним позовом: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подарували йому особисто гроші в сумі 31800 грн. на придбання квартири АДРЕСА_2 , а він прийняв у дар вказану суму грошей. Зазначені грошові кошти були подаровані позивачу за зустрічним позовом його батьками, матір`ю ОСОБА_6 отримані від продажу квартири за адресою: АДРЕСА_3 , яка належала на праві спільної сумісної власності його батькам. Продаж зазначеної квартири вчинено за 55080 грн. згідно з договором купівлі-продажу квартири від 18.07.2002 року. Таким чином, спірна квартира є його особистою приватною власністю.

Ухвалою від 04.10.2018 року суд перейшов від розгляду в спрощеному до загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 04.04.2019 р. первісний та зустрічний позови об`єднані в одне провадження.

В судовому засіданні позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги позивача, посилаючись на вищенаведене, та просили первісний позов задовольнити. В задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Крім того, позивач ОСОБА_1 зазначила, що з ОСОБА_3 уклали шлюб в 1997 році. Вона працювала викладачем у школі. З 1997 по 2002 рік мешкали в м. Лозова у її батьків. Батько працював в автотранспортній колонії. Відповідач працював на авіазаводі, зарплату не отримував. В 1999 році у них народився син. Потім вирішили переїхати до міста та разом вибирали квартиру. Батьки подруги позичили їй приблизно 10000 грн. Під час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири вона не була присутня у нотаріуса. Вона з дитиною знаходилася на вулиці на прохання чоловіка. Про те, що договір купівлі-продажу порушує її права позивач не заявляла. В тому ж 2002 році вантажівкою з м. Лозова везли меблі на кухню, двері. Їй було відомо, що батьки чоловіка отримали кошти від продажу квартири, але про існування договору дарування грошей вона дізналася майже через 20 років. В серпні 2019 року шлюб між нею та чоловіком розірваний. Вони з сином знімають квартиру.

В судовому засіданні позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 та його представник адвокат Воробйов В.В. підтримали позовні вимоги позивача за зустрічним позовом, посилаючись на вищенаведене, та просили зустрічний позов задовольнити. В задоволенні первісного позову просили відмовити. Крім того, позивач зазначив, що на час придбання квартири мешкали з дружиною у шлюбі, стосунки були гарні, але дружина заперечувала проти оформлення на нього квартири. Батьки подарували йому кошти у розмірі 31800 грн., з яких 26000 грн. було витрачено на придбання спірної квартири, а залишок коштів на переїзд у квартиру. На цей час ОСОБА_1 звільнила квартиру.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази в їх сукупності, прийшов до наступного.

Судом встановлено, що 18 жовтня 1997 року укладено шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , про що у Відділі реєстрації актів громадянського стану Лозівського міськвиконкому Харківської області складено актовий запис № 429 та видано свідоцтво про одруження (а.с. 7). Неповнолітніх дітей від шлюбу не має.

В матеріалах справи наявна копія договору купівлі-продажу квартири від 24.07.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А., зареєстровано в реєстрі за № 2815, на підставі якого ОСОБА_3 набув право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , житловою площею 30,40 кв.м., загальною площею 47,80 кв.м. Продаж вчинено за 26000 грн. Зазначена квартира зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_3 (а.с. 4).

З копії договору дарування від 24.07.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Гібадуловою Л.А., зареєстровано в реєстрі за № 2814, вбачається, що ОСОБА_5 , ОСОБА_6 подарували, а відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 - прийняв у дар 31800 грн. на придбання квартири АДРЕСА_2 .

Сімейний кодекс України в статті 60 визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Разом із тим, відповідно до ч.1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Так, позивач за первісним позовом ОСОБА_1 посилається на те, що спірна квартира була придбана за спільні кошти, частина яких була нею позичена у знайомих, та майно за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Разом із тим, позовних вимог про визнання договору дарування недійсним позивач не заявляла, належних доказів запозичення коштів не надала. Крім того, не заявляла про те, що договір купівлі-продажу квартири порушує її права.

Частина 1 статті 13 ЦПК України визначає один з основних принципів цивільного судочинства, - диспозитивність, який полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, виходячи з того, що позовні вимоги про визнання договору дарування від 24.07.2002 року недійсним позивач не заявляла, доказів, що вказаний договір на час розгляду справи судом визнаний недійсним, матеріали справи не містять, суд вважає, що твердження позивача про те, що квартира АДРЕСА_2 відноситься до спільного сумісного майна подружжя та підлягає поділу, є хибними, а відтак і позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ вказаної квартири та визнання за нею та за відповідачем ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину квартири за кожним задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає можливим зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 задовольнити та визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 258, 259, 264, 265, 268, п. 3 розділу ХІІ Прикінцеві положення ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження м. Харків, РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , право особистої приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення та закінчення терміну дії карантину шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Харченко А.М.