ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2020 року м. Харків

Справа № 645/887/19

Провадження № 22-ц/818/637/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Бурлака І.В., Пилипчук Н.П.,

секретаря Кучер Ю.Ю.,

Учасники справи :

Позивач: ОСОБА_1 ,

Відповідач: ОСОБА_2 ,

Треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Товстолужська Оксана Борисівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові

апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 23 жовтня 2019 року, ухвалене суддею Бондарєвою І.В.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Товстолужська Оксана Борисівна про визнання права власності на спадщину за заповітом,-

в с т а н о в и в :

У лютому 2019 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати за ним право власності на 5/12 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_5 . На час відкриття спадщини до кола спадкоємців ОСОБА_5 за законом входили: син ОСОБА_1 , син ОСОБА_3 та чоловік ОСОБА_2 . Після смерті ОСОБА_5 залишилось спадкове майно, яке складається з житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . На час відкриття спадщини усі були зареєстровані у спірному будинку. 30 червня 2017 року сторони справи звернулися до приватного нотаріуса ХМНО Товстолужською О.В., якою було заведено спадкову справу №22/2017, однак, в день заведення спадкової справи нотаріусом, відповідач ОСОБА_2 запропонував ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відмовитися на його користь від спадкування за законом, для того, щоб нотаріус видав свідоцтво про право на спадщину не на трьох спадкоємців по 1/3 частині, а тільки на одного відповідача, оскільки це потребує менших фінансових витрат на оформлення документів. В той же час, він пообіцяв їм, що після оформлення на нього спадщини він здійснить продаж спірного житлового будинку, а кошти від продажу поділить між усіма спадкоємцями. Вказані обставини підтверджуються розпискою відповідача, яка була написана ним особисто в день заведення нотаріусом спадкової справи, відповідно до якої відповідач зобов`язався після продажу житлового будинку передати 50% отриманих від продажу коштів позивачу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Таким чином, 30.06.2019 року позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_3 погодились з пропозицією відповідача та подали нотаріусу заяви, відповідно до яких вони відмовились від прийняття спадщини за законом на користь відповідача ОСОБА_2 . Однак, як з`ясувалось пізніше, померла ОСОБА_5 03.08.2000 року на випадок своєї смерті зробила в нотаріальній конторі заповіт, про який стало відомо у грудні 2018 року, відповідно до якого заповідала житловий будинок в рівних частинах своїм синам - ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , а відповідачу взагалі нічого не заповідала. Дізнавшись про існування заповіту, позивач звернувся до відповідача щодо надання пояснень з цих питань, проте відповідач не визнав існування заповіту та сказав, що спірний будинок він продавати не буде, у зв`язку з чим позивач не отримає ані спадщини, ані грошових коштів від продажу спадщини. 28.12.2018 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Товстолужської О.В. та надав їй вказаний заповіт для огляду, після чого з`ясувалось, що на час заведення спадкової справи (30.06.2017 р.), під час здійснення перевірки наявності заповіту нотаріус ОСОБА_7 вводила ім`я спадкодавця « ОСОБА_8 » (як у свідоцтві про смерть), тоді як в заповіті та реєстрі заповітів ім`я спадкодавця вказано як « ОСОБА_9 », тому нотаріус помилково надала інформацію спадкоємцям про відсутність заповітів від імені матері позивача. У зв`язку з вищевикладеними обставинами, 24.01.2019 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Товстолужської О.В. із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері ОСОБА_5 . Однак 24.01.2019 року позивач отримав відмову приватного нотаріуса Товстолужської О.В. у видачі йому свідоцтва про спадщину за заповітом, у зв`язку з тим, що він відповідно до поданої заяви від 30.06.2017 р. відмовився від спадщини на користь ОСОБА_2 .

У відзиві на позов відповідач ОСОБА_2 просив відмовити у його задоволенні, оскільки позивач та ОСОБА_3 відмовились від належних їм часток у спадщині на його користь, згідно ч. 1 ст. 1273 ЦК України, шляхом подачі відповідної заяви до нотаріальної контори про відмову від спадщини, зміст якої свідчить про те, що позивач відмовляється від спадщини на його користь як за законом, так і за заповітом. Вважає, що ОСОБА_1 свідомо вчинив вище зазначену дію протягом шести місяців із дня відкриття спадщини, і його позиція щодо не прийняття спадщини не змінювалась на протязі цього ж строку. Зазначає, що йому та його сину ОСОБА_3 не було відомо, що ОСОБА_5 склала якийсь заповіт, чи будь-який інший документ, який би свідчив про розпоряджання нею своїм майном, тоді як ОСОБА_1 знав про наявність заповіту, мав його примірник у себе на руках.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач заявив вимогу про визнання право власності в порядку спадкування за заповітом, складеним ОСОБА_10 , тобто особою, ім`я якої відрізняється від імені померлої ОСОБА_5 , на користь ОСОБА_6 , тобто особи, прізвище якої відрізняється від прізвища позивача, проте не заявив вимогу, якою вказані розбіжності були б усунуті, тому суд вважав, що наразі відсутні підстави для визнання за ним права власності в порядку спадкування за заповітом, належність, допустимість та достовірність якого викликає сумнів. Отже, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в будь-якому випадку через недоведеність права позивача на спадкування за заповітом ОСОБА_10 , питання щодо дійсності відмови позивача від спадщини після смерті ОСОБА_5 судом не вирішується.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення є немотивованим, незаконним, необґрунтованим та постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідач ОСОБА_2 на користь якого відмовився від спадщини позивач є спадкоємцем лише за законом, це одночасно слугує підтвердженням того, що заява ОСОБА_1 стосується обставин спадкування за законом, а не за заповітом, оскільки від спадкування за заповітом позивач не відмовлявся відповідно своєї заяви.

Вказує, що відомості щодо розбіжностей в імені спадкодавця були заявлені стороною відповідача з порушенням порядку їх подання вже на стадії розгляду справи по суті, які суд всупереч принципу змагальності сторін прийняв їх та не надав стороні позивача можливості зібрати додаткові докази, які б спростували формальні недоліки.

Також зазначає, що згідно лінгвістичної експертизи, зробленої на замовлення позивача, було встановлено, що ім`я Ємілія/Емілія відноситься до однієї особи, те ж стосується і прізвища ОСОБА_11 . Тобто, висновком експертизи спростовано твердження відповідача щодо розбіжностей в написанні імені спадкодавця у заповіті та свідоцтві про смерть та прізвища позивача у заповіті та паспорті.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів просив залишити її без задоволення, а рішення суду залишити без змін, оскільки воно відповідає вимогам положень ст.263 ЦПК України, є законним та ухваленим з додержанням норм матеріального та процесуального права. Також, у відзиві викладає суть справи та зазначає, що заповіт є офіційним документом, посвідченим нотаріусом, та поданим як доказ. Позивач та його представник в процесі підготовчого провадження та розгляду справи по суті доказів, якими б було усунуто розбіжності у заповіті, не надавав, так як і не заявляв відповідних клопотань про зібрання додаткових доказів, хоча мав таку можливість. Вважає, що позивачем доказів порушення принципу змагальності сторін не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_12 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с.16)

20 травня 1983 року ОСОБА_12 зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 , та змінила своє прізвище на « ОСОБА_13 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 (а.с.17).

ОСОБА_3 є сином ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , що ніким не оспорюється.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 (а.с.9).

Сторони зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відмітками у їх паспортах громадянина України та також не оспорюється (а.с.19, 88-93).

За інформацією КП «ХМБТІ» від 26 березня 2019 року, житловий будинок з надвірними будівлями за вказаною адресою зареєстрований на ім`я ОСОБА_12 на підставі договору купівлі-продажу від 12 жовтня 1982 року (а.с.41).

З матеріалів спадкової справи № 22/2017, заведеної після смерті ОСОБА_5 , копія якої надана суду, вбачається, що 3 серпня 2000 року ОСОБА_10 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої ХДНК Зінченко Р.П., яким на випадок своєї смерті заповіла належне їй на праві особистої власності жилий будинок з надвірними будівлям, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в рівних частинах кожному з синів: Свіще ОСОБА_14 та ОСОБА_3 (а.с.96).

Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №48255264 від 30.06.2018 р., інформація про заповіти від імені ОСОБА_5 відсутня (а.с.86).

Матеріали спадкової справи також містять заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про відмову від належної кожному з них частин у спадщини після смерті матері ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь чоловіка спадкодавиці ОСОБА_2 , а також заяву ОСОБА_2 про прийняття спадщини (а.с.81, 82, 83).

24 січня 2019 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Товстолужської О.В. із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері ОСОБА_5 (а.с.13).

Відповідно до листа від 24.01.2019 р. №29/02-14 ГТУЮ ХМНО приватного нотаріуса Товстолужської О.В., нотаріус не має можливості видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до вимог ч.5 статті 1273, ч.6 статті 1273 ЦК України (а.с.14).

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї . Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до вимог ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.

Крім того, статтею 1273 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини . Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Згідно ст.1274 ЦК України, спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом. Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Спадкоємець має право відмовитися від частки у спадщині спадкоємця, який відмовився від спадщини на його користь. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу.

Позивач з позовом про визнання відмови від спадщини недійсною не звертався, а тому доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду про відсутність підстав для задоволення позову про визнання права власності в порядку спадкування на спадкове майно за заповітом, за умов наявності заяви про відмову від спадщини.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375/6, 381, 382, 383, 384, 389,390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 23 жовтня 2019 року-залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня проголошення, і протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду в порядку ст.389 ЦПК України.

Головуючий С.С. Кругова

Судді І.В. Бурлака

Н.П.Пилипчук

повний текст постанови складено 14 лютого 2020 року