Справа № 589/784/19
Провадження № 2/589/109/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року

Шосткинський міськрайонний суд Сумської області у складі:

головуючого - судді Прачук О.В.,

з участю секретаря судового засідання Антошко Т. А.,

позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Шостка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Шосткинського міського нотаріального округу Сидорова Алла Василівна,

- про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання договору дарування квартири удаваним, визнання квартири спільною сумісною власністю та визнання договору дарування квартири недійсним.

ВСТАНОВИВ:

26 лютого 2019 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні належною йому на підставі договору дарування від 07.12.2018 квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення з неї ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 15.10.2019 вказана позовна заява була залишена без розгляду на підставі заяви ОСОБА_2

11 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до

ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , яку мотивував тим, що з серпня 1998 року і по січень 2018 року він проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 . З метою створення належних умов для проживання їх родини він вирішив придбати квартиру, пошуками якої за оголошеннями займався безпосередньо він та щодо якої домовлявся з власниками. 05 січня 2001 року він сплатив власникам квартири 2500 доларів США, але було укладено нотаріально посвідчений договір дарування квартири АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_3 , яка переконала позивача, що так буде дешевше коштувати оформлення договору. В подальшому відносини між ним і відповідачкою погіршились і в січні 2018 року остання переїхала жити в м. Київ, а він залишився жити у зазначеній квартирі. Згодом, а саме: 07.12.2018 ОСОБА_3 уклала нотаріально посвідчений договір дарування спірної квартири на ім`я свого брата - ОСОБА_2 , який почав створювати йому перешкоди у користуванні житлом.

Посилаючись на те, що спірна квартира була набута під час їх проживання з відповідачкою однією сім`єю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, а отже, є спільною сумісною власністю, оскільки договір дарування від 05.01.2001 є удаваним, просить:

- встановити факт проживання його ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з серпня 1998 року по січень 2018 року;

- визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 05.01.2001, посвідчений приватним нотаріусом Шосткинського міського нотаріального округу Сумської області Ломако С. П., зареєстрований в реєстрі № 49, удаваним договором купівлі-продажу вказаної квартири, з одночасним визнанням квартири АДРЕСА_1 спільної сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ;

- визнати договір дарування вказаної квартири, укладений 07.12.2018, посвідчений приватним нотаріусом Шосткинського міського нотаріального округу Сумської області Сидоровою А. В., зареєстрований в реєстрі за № 1659 - недійсним.

В судовому засіданні позивач та його представник - ОСОБА_5 позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити. Так, ОСОБА_1 пояснив, що в 1998 році він познайомився з ОСОБА_3 та з серпня 1998 року вони почали проживати сім`єю як чоловік і жінка. ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилась донька ОСОБА_6 , яку ОСОБА_3 , оскільки вони не були в офіційному шлюбі, зареєструвала у відділі РАЦС одноособово, вказавши в відомостях про батька дитини його ім`я та по батькові. Після народження дитини вони деякий час мешкали у м. Одеса, де ОСОБА_3 займалась у школі моделей, а потім вирішили повернутись у Шостку. Він почав переглядати оголошення в газетах та знайшов оголошення про продаж квартири АДРЕСА_1 . З власниками квартири він домовився про її придбання за 2 500 доларів США. Він особисто передав вказані кошти ОСОБА_7 і з ним і іншим співвласником вони заходили в банк, де працівник банку підтвердила, що купюри не фальшиві. Нотаріальним оформленням договору займалась ОСОБА_3 і вона вирішила оформити придбання квартири як договір дарування, а не як купівлю-продаж, про що він не був обізнаний. У спірній квартирі вони і проживали разом до січня 2018 року. Ремонт і облаштування житла було здійснено за його кошт. Взагалі всі витрати по придбанню квартири, по утриманню сім`ї ніс лише він, оскільки відповідачка ніде не працювала і власного доходу не мала, а її батьки нічим їх родині не допомагали. 19 жовтня 2002 року він з ОСОБА_3 обвінчались та відзначили весілля, запросивши родичів, а ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_8 . Син був також, як і донька, зареєстрований ОСОБА_3 у відділі РАЦС самостійно, з вказівкою відомостей про батька дитини з її слів, з зазначенням в графі «Батько» ім`я по батькові « ОСОБА_9 ». У спірній квартирі він тривалий час був зареєстрований, згодом зареєструвавши місце проживання в с. Клишки в будинку придбаному ним і облаштованому для відпочинку їх родини. Знявся з реєстрації у квартирі він лише з метою можливості оформлення субсидії на комунальні послуги. Після 2016 року їх відносини почали погіршуватись, виникали сварки і в січні 2018 року ОСОБА_3 переїхала жити в м. Київ, а він залишився мешкати у спірній квартирі, оплачував самостійно комунальні послуги, лише згодом дізнавшись, що відповідачка подарувала квартиру своєму братові - ОСОБА_2 .

В подальшому позивач зазначив, що був відразу ж обізнаний про укладення договору дарування від 05.01.2001 і вказане було здійснено з метою зменшення витрат на оформлення.

Відповідачка ОСОБА_3 в судові засідання не з`являлась, надавши заяву про розгляд справи за участю її представника, пославшись на погрози на її адресу з боку позивача. Також подала письмову заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 147).

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, посилаючись на його безпідставність. Так, твердження позивача щодо проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 як чоловіка і жінки, укладення удаваного договору не підтверджені належними і допустимими доказами. ОСОБА_3 не заперечує, що підтримувала дружні стосунки з позивачем, разом відпочивали та відзначали свята, зареєструвала позивача на його прохання у належній їй квартирі, однак сім`єю вони не були, спільно не проживали і господарства не вели. Позивач не є батьком її дітей. Спірну квартиру вона отримала у дар від знайомих і ОСОБА_1 не має до цього жодного відношення. В подальшому в зв`язку з її переїздом на постійне проживання у м. Київ, необхідність у квартирі в м. Шостка відпала, вона не бажала нести витрати по її утриманню, тому вона і подарувала квартиру своєму братові - ОСОБА_2 .

Також представник відповідачки послався на пропуск позивачем строку позовної давності та прохав про його застосування.

Відповідач - ОСОБА_2 проти задоволення позову також заперечив, підтримавши позицію представника ОСОБА_4 . Також зазначив, що його сестра з 1998 року і по 2001 рік жила з батьками, працювала і сама забезпечувала себе і доньку, також їй допомагали їх батьки. З позивачем по справі вона певний час проживала, починаючи з 2002 року, але сім`я у них так і не склалась, спільного побуту у них не було.

Третя особа по справі - приватний нотаріус Сидорова А.В. в судовне засіданння не з"явилась, надала заяву, в якій прохала здійснювати розгляд справи без її участі.

Суд, заслухавши сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного:

1. Щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 показав, що знає ОСОБА_1 з початку 90-х років. З ОСОБА_3 він познайомився на їх вінчанні: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Після вінчання вони почали товаришувати сім`ями, ходили один до одного в гості. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 жили в трикімнатній квартирі. Він неодноразово там бував. ОСОБА_1 вів себе в квартирі як господар, було видно, що вони живуть з ОСОБА_3 як сім`я, виховують спільну доньку. Після народження у ОСОБА_1 і ОСОБА_3 сина, вони стали рідше бувати в гостях один у одного, але спілкування не припиняли. Відзначали разом значні свята, зокрема, ювілей його (свідка) дружини.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні показав, що є сусідом позивача, мешкає в АДРЕСА_2 . У вказаній квартирі він живе з 1989 року, а

ОСОБА_1 почав мешкати у будинку десь з 2001 року. ОСОБА_1 мешкав з жінкою, імені якої він не знає, і маленькою дівчинкою. Він їх постійно бачив разом, їх поведінка, спілкування вказувало на те, що це сім`я, родина. Він (свідок) - електрик за професією і у квартирі позивача бував неодноразово - на прохання позивача виконував різні ремонтні роботи по електриці у цьому житлі.

З копії паспорту ОСОБА_1 вбачається, що він був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 з 01.10.2002 по 27.02.2007 (а.с. 35)

Згідно наданих свідоцтв про народження ОСОБА_6 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , а ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Шостка, і їх батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с. 36 ,39)

Згідно свідоцтва про вінчання та довідки від 21.11.2017 № 17, виданої Благочинним Новгород-Сіверського Спасо-Преображенського монастиря, 19 жовтня 2002 року в Новгород-Сіверському Спасо-Преображенському монастирі відбулось таїнство вінчання над ОСОБА_1 1952 р. н. та ОСОБА_3 1977 р. н. при свідках ОСОБА_10 та ОСОБА_14 , про що в метричній книзі здійснено запис за № 112. (а.с. 37,38)

З заповіту від 13.04.2012 посвідченого від імені ОСОБА_1 вбачається, що останній заповідав все належне йому майно ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 (а.с. 40)

Згідно довідки, виданої керівником фольклорного ансамблю «Любисток» 01.03.2019 № 9, діти ОСОБА_1 - ОСОБА_15 та ОСОБА_8 дійсно займались у вказаному фольклорному ансамблі і ОСОБА_1 періодично сприяв відвідуванню дітьми занять. ( а.с. 41)

З фото, наданих позивачем, вбачається, що на них зафіксовані позивач, відповідачка, діти - ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , та родичі сторін як на святах і відпочинку, так і в побутовій повсякденній обстановці. Дані фото охоплюють різні часові проміжки, починаючи з 1999 року.

При цьому відповідачкою не спростовано належними доказами твердження позивача щодо того, хто зображений на фото і в якій час.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 3.06.99 №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Сукупність досліджених доказів дозволяє суду зробити висновок про спільне проживання, ведення спільного господарства сторонами, що дає можливість встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з урахуванням наступного :

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

Абзацом першим частини другої статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У зв`язку із прийняттям та введенням в дію із 01.01.2004 року Сімейного кодексу України стаття 74 СК України вперше закріпила юридичну природу відносин між чоловіком і жінкою, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі.

З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги, що Сімейний кодекс України у правовому полі врегулював відносини між особами, які проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вступив у дію 01.01.2004 року, суд приходить до часткового задоволення позовної вимоги та вважає за необхідне встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період часу із 01.01.2004 року до січня 2018 року.

2. Щодо визнання договір дарування квартири від 05.01.2001 удаваним договором купівлі-продажу вказаної квартири.

З договору дарування квартири від 05.01.2001, посвідченого приватним нотаріусом Ломако С. П., вбачається, що ОСОБА_7 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 добровільно подарували ОСОБА_3 належну їм квартиру за АДРЕСА_1

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»(далі - Постанова) відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Оспорюваний договір дарування укладено 05 січня 2001 року, отже правовідносини між сторонами регулюються нормами діючого на час укладення договору ЦК Української РСР (у редакції Закону 1963 року).

Відповідно до статті 41 ЦК Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Згідно з частиною другою статті 58 ЦК Української РСР, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Відповідно до частини першої статті 243 ЦК Української РСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.

За договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. (стаття 224 ЦК України у редакції 1963 року).

Згідно зі статтею 153 ЦК Української РСР, договір вважається укладеним, коли між сторонами у потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї із сторін повинно бути досягнуто згоди.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 на обґрунтування своїх вимог посилався на те, що договір дарування квартири від 05.01.2001, укладений з метою приховати іншу угоду, а саме договір купівлі-продажу.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Тобто, при вирішення спору про визнання правочину удаваним, суду необхідно встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Тобто, позивач повинен довести, що за удаваним договором сторони свідомо, з певною метою, документально оформили правочин, але насправді між ними існують інші правовідносини.

Стаття 81 ЦПК України передбачає обов`язок сторін подавати докази на підтвердження тих обставин, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_20 показав, що він, його дружина та батьки дружини були співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Десь двадцять років тому вказану квартиру вони продали. За квартиру розраховувався ОСОБА_1 , він віддав його (свідка) тестю 2 500 доларів США. Оскільки тесть хвилювався чи не фальшиві гроші, вони ходили разом в банк і перевіряли справжність банкнот. Гроші ОСОБА_1 передавав не у нотаріуса, а під банком.

Вказані покази свідка є єдиним доказом, наданим позивачем на підтвердження удаваності договору дарування.

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 46 ЦК Української РСР недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (стаття 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Відповідно п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» при вирішенні питання про визнання угоди недійсною судові необхідно враховувати, зокрема, що недійсність угоди може бути підтверджена будь-якими з передбачених статтею 27 ЦПК України засобами доказування, якщо інше не передбачено законом (наприклад, стаття 376 ЦК Української РСР). Однак ціна та інші істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути встановленими на підставі показань свідків, крім випадків кримінально-караних діянь.

Такі ж роз`яснення надані у пункті 12 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК України).

Відповідна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 11.04.2018 по справі № 154/234/16.

Згідно ч. 2 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитись письмовими доказами, засобами аудіо, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватись на свідченнях свідків.

Зважаючи на вказане, суд приходить до висновку, що позивач не надав належних і допустимих доказів на доведення своєї вимоги що договір дарування квартири від 05.01.2001 приховує іншу угоду - договір купівлі-продажу.

Зокрема, не надано ні письмової переписки щодо намірів укладення договору, ні розписки про отримання коштів, тощо.

При цьому суд звертає увагу, що протягом 18 років позивач визнавав укладений 05.01.2001 року договір саме договором дарування і ніколи не ставив питання про визнання зазначеного правочину удаваним.

Отже, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимоги про визнання договору дарування від 05.01.2001 удаваним та визнання вказаного договору договором купівлі-продажу в зв`язку з її недоведеністю, і, як наслідок, про відмову у визнанні спірної квартири спільною сумісною власністю.

3. Щодо визнання договору дарування квартири від 07.12.2018 недійсним.

Згідно договору дарування, посвідченого 07.12.2018 приватним нотаріусом Сидоровою А. В., ОСОБА_3 безоплатно передала у власність, а ОСОБА_2 прийняв квартиру АДРЕСА_1 , яка належить Дарувальнику ( ОСОБА_3 ) на підставі договору дарування від 05.01.2001.

Позивач просив визнати вказаний договір недійсним, посилаючись на порушення його прав як співвласника зазначеної квартири.

З огляду на те, що у задоволенні вимоги про визнання вказаної квартири спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відмовлено, не підлягає задоволенню і зазначена вимога.

Згідно ч. 9, 10 ст .158 ЦПК України після набрання рішенням законної сили підлягають скасуванню заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 26.09.2019 справа № 589/784/19, провадження № 2/589/1111/19.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України на користь позивача з ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір пропорційно до частково задоволеної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Керуючись ст. 2, 5, 12, 13, 81, 141,158, 258, 259, 263-265, 273, 279, 354 ЦПК України, - суд,

УХВАЛИВ:

Позов - задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 01 січня 2018 року .

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 384 грн 20 к. судового збору пропорційно до задоволеної вимоги.

Скасувати після набрання рішенням законної сили заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 26.09.2019 справа № 589/784/19, провадження № 2/589/1111/19 у виді накладення заборони відчуження об`єкта нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1 .

Дані позивача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , ІПН: НОМЕР_1 .

Дані відповідачів:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , адреса місця проживання: АДРЕСА_5 , ІПН НОМЕР_2 ;

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , адреса місця проживання: АДРЕСА_5 , ІПН НОМЕР_3 .

Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Шосткинський міськрайонний суд Сумської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 27 жовтня 2020 року.

Суддя Шосткинського міськрайонного суду

Сумської області О.В.Прачук