КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9142/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 року м. Київ Справа № 757/625/20-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 березня 2020 року, ухвалене у складі судді Матійчук Г.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача, визнання дій незаконними та стягнення безпідставно набутих коштів,

встановив:

У січні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживача, визнання дій незаконними та стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 390 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 березня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що в терміналі самообслуговування № ТБ 212235, який розташований за адресою: м. Харків, вул. Валентинівська, 29-Б з метою поповнення картки Монобанка НОМЕР_1 - отримувач ОСОБА_2 позивачем було внесено кошти в сумі 390 грн., а не на поповнення заборгованості, що невірно було встановлено судом першої інстанції. Жодних попереджень щодо спрямування банком коштів позивача на рахунок заборгованості відображено не було, а отже кошти на поповнення заборгованості позивачем не вносились.

Крім того, судом першої інстанції також не вірно надано оцінку квитанції про здійснення банківської операції, яка надана на підтвердження внесення коштів позивача у розмірі 390 грн. на поповнення рахунка Монобанку НОМЕР_1 .

Звертає увагу на електронний витяг з переписки он-лайн консультанта Водафон з особового кабінету позивача, який підтверджує, що серійний номер сім картки, закріплено саме за його номером телефону НОМЕР_2 . Отже, судом першої інстанції не вірно встановлено, що номер телефону, зазначений на конверті, відрізняється від номеру телефону позивача. Стверджує, що це не інший номер телефону, а серійний номер сім-картки позивача, яким позивач користується з 2008 року. Вказує, що в обґрунтування позовної заяви позивач надав конверт, який підтверджує, що саме ця сім-картка належить позивачу, якою він користується.

Зазначає, що суд першої інстанції помилково посилається на те, що позивач повинен був довести належність цього номеру шляхом запиту до оператору зв`язку. Оскільки саме відповідач обґрунтовує свою позицію тим, що номер телефону належить боржнику банку, то саме він і повинен довести зазначені обставини, надавши відповідні докази на підтвердження цього. Крім того зауважує, що номер телефону не контрактний, сім картки в Україні продаються не за паспортами і оператор зв`язку не володіє такою інформацією. Вважає, що достатньо обґрунтував свою правову позицію стосовно беззаконних дій відповідача. У зв`язку із тим, що суд першої інстанції не вірно встановив всі обставини справи, то вважає за необхідне на підтвердження викладеного в апеляційній скарзі додати електронний витяг з переписки консультанта АТ КБ «Приватбанк». Вказує, що необхідність надання додаткових доказів на стадії апеляційного провадження виникла тільки після винесення судом рішення, яким не вірно встановлено всі обставини справи та не застосовані необхідні норми діючого законодавства України.

Звертає увагу на те, що при вирішенні спорів про захист право споживачів тягар доказування обставин, які звільняють від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання, в тому числі й за спричинену шкоду, покладається на продавця (виконавця) послуг.

Суд першої інстанції жодним чином не надав оцінки правомірності діям відповідача, відсутності жодних доказів в підтвердження законності дій відповідача, проігнорував обґрунтування позову, не провів аналіз норм чинного законодавства та не застосував належні норми матеріального права при вирішенні даної справи. Стверджує, що суд невірно дав оцінку наданим доказам, а саме те, що на конверті зазначений не інший номер телефону, а серійний номер сім картки.

Посилається на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги норми Закону України «Про захист прав споживачів», а саме не надав жодної оцінки невиконання відповідачем своїхзобов`язань, як перед споживачем банківських послуг. Вказує, що суд першої інстанції проігнорував та не надав оцінку відсутності належних та допустимих доказів у підтвердження наявності обставин, передбачених ст.1073, 1074 ЦК України, для обмеження права позивача у володінні та користуванні належним йому майном.

Відповідач АТ КБ «Приватбанк» відзиву на апеляційну скаргу не подавав.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, про причини своєї неявки суд не повідомили, а тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, вислухавши думку представників учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач свої вимоги обґрунтовував тим, що 04.12.2019 року він через термінал самообслуговування перерахував 390 грн. на картку Монобанку № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_2 (придбання товарів через інтернет-магазин). Разом з тим, йому стало відомо, що перераховані кошти не потрапили адресату, в зв`язку з чим він звернувся до АТ КБ «Приватбанк» за роз`ясненнями, де його запевнили, що кошти протягом двох днів зарахуються на рахунок отримувача. Однак кошти так і не були зараховані адресату, що змусило його (позивача) знову звернутись до співробітників банку. Останні повідомили його про те, що номер телефону, за яким він авторизувався при здійсненні переказу в терміналі самообслуговування начебто колись належав боржнику, а тому кошти, які він переказав на карту Монобанку, АТ КБ «Приватбанк» спрямував на погашення боргу. З електронної відповіді на його звернення №14639532 він дізнався, що платіж від 04.12.2019 року у розмірі 390 грн. був спрямований в рахунок погашення боргу ОСОБА_3 .

Позивач вказує, що номер телефону, за яким він авторизувався в терміналі самообслуговування, належить особисто йому, цим номером він користується протягом кількох років, про що свідчить також копія упаковки від номера, отже він не міг належати нікому, крім нього, в тому числі боржнику ОСОБА_3 . Вважає такі дії відповідача незаконними та неправомірними.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту порушення його прав, як споживача фінансових послуг, оскільки із копії квитанції про здійснення вказаної банківської операції не вбачається, ким саме внесено цей платіж, за допомогою якого номеру телефону.

Крім того, номер телефону на конверті USIM-картки є відмінним від номера телефону, зазначеного позивачем у позові. Позивачем не надано належних і обґрунтованих доказів тому, що номер телефону НОМЕР_3 належить саме йому і він користується ним протягом кількох років.

Однак колегія суддів з висновками суду першої інстанції не погоджується, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені без дотримання норм матеріального та процесуального права.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилається на те, що 04.12.2019 року він через термінал самообслуговування перерахував 390 грн. на картку Монобанка № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_2 (придбання товарів через інтернет-магазин). При цьому вказує, що зазначення у чеку щодо здійснення грошового переказу вказівки: «поповнення заборгованості» та «рахунок заборгованості» здійснено банком автоматично, оскільки позивач не є поручителем або боржником за кредитними зобов`язаннями та заборгованості перед АТ КБ «Приватбанк» не має. Наполягає на тому, що номер телефону за яким він авторизувався в терміналі самообслуговування належить особисто йому.

У відзиві на позовну заяву представник АТ КБ «Приватбанк» посилається на те, що 04.12.2019 року через термінал самообслуговування був здійснений платіж на суму 390 грн. за допомогою авторизації особи по номеру телефону НОМЕР_3 (відомості отримані з внутрішньобанківської системи Приватбанку). Тобто, авторизація при проведенні платежу 04.12.2019 року проводилась телефоном НОМЕР_3 .

Клієнт ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_4 ) додав телефон НОМЕР_3 як свій фінансовий лише 10.12.2019 року 18:53:52 год. До цього моменту телефон був доданий до бази клієнтки ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_5 ) 3 22.10.2009 16:14:22 год. по 13.01.2020 13:02:00 год. Оскільки клієнт банку - ОСОБА_3 має прострочену кредитну заборгованість перед банком, то вона може поповнювати лише свою заборгованість. Всі платежі за вказаним номером телефону, через термінал, були направлені на погашення простроченої кредитної заборгованості, в т.ч. й грошові кошти в сумі 390 грн., внесені через термінал 04.12.2019 року. Отже, на момент проведення платежу, номер телефону НОМЕР_3 був закріплений за клієнтом банку, боржником - ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_5 ), яка згідно з даними єдиної клієнтської бази банку є дружиною позивача ОСОБА_1 з 24.11.2006 року.

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності врегульовані Законом України «Про захист прав споживачів», який встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Отже, позивач є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.

Відповідно до п. 1.24 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ коштів (далі - переказ) - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі.

Відповідно до п. 1.32-2 ст.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжний пристрій - технічний пристрій (банківський автомат, платіжний термінал, програмно-технічний комплекс самообслуговування тощо), який дає змогу користувачеві здійснити операції з ініціювання переказу коштів, а також виконати інші операції згідно з функціональними можливостями цього пристрою.

Програмно-технічний комплекс самообслуговування - пристрій, що дає змогу користувачеві здійснювати операції з ініціювання переказу коштів, а також виконувати інші операції відповідно до функціональних можливостей цього пристрою.

Згідно з п.п.7 п.21.1 статті 21 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» ініціювання переказу може проводиться шляхом внесення готівкових коштів для подальшого переказу за допомогою платіжних пристроїв.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» , ініціатор - особа, яка на законних підставах ініціює переказ коштів шляхом формування та/або подання відповідного документа на переказ або використання електронного платіжного засобу; переказ коштів (далі - переказ) - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

Помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

Розрахунковий чек - паперовий розрахунковий документ, що містить нічим не обумовлене розпорядження платника банку, що його обслуговує, провести переказ суми коштів на користь визначеного в ньому отримувача.

Також ст. 1 вказаного Закону визначено, що договірним списанням є списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Списання примусове - це списання коштів, що здійснюється стягувачем без згоди платника на підставі встановлених законом виконавчих документів у випадках, передбачених законом.

Відповідно до п.24.7 ст.24 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банки, агенти банків та учасники платіжних систем, які приймають готівку (у тому числі за допомогою платіжних пристроїв) для подальшого її переказу, зобов`язані:

- забезпечити розміщення в доступному для огляду клієнтів місці або на моніторі платіжного пристрою інформації щодо найменування та місцезнаходження банку, комерційного агента банку, платіжної організації/учасника платіжної системи та найменування платіжної системи, номера телефону довідкової служби, електронної адреси, режиму роботи платіжного пристрою, строків зарахування коштів отримувачам та розміру комісійної винагороди (плати за здійснення операції);

- видати після здійснення операції (у тому числі за допомогою платіжного пристрою) касовий документ (квитанцію/чек тощо), який відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку України з питань ведення касових операцій банками України містить усі обов`язкові реквізити касового документа;

- забезпечити створення архівів електронних документів (збереження інформації про прийняту готівку, реєстри тощо) та контроль за їх цілісністю, захист цих документів (у тому числі криптографічний) під час їх зберігання та передавання від платіжних пристроїв до системи автоматизації банку відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України.

Таким чином, відповідно до змісту вищевикладених норм Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк зобов`язаний виконати розпорядження платника та провести переказ суми коштів на користь визначеного в ньому отримувача, якщо договором між банком і платником не визначено інше.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 04.12.2019 року в терміналі самообслуговування № ТS 212235, який розташований за адресою: м. Харків, вул. Валентинівська, 29-Б на рахунок одержувача НОМЕР_6 було внесено кошти в сумі 390 грн., що підтверджується копією чеку про здійснення грошового переказу. Описом здійснення цього переказу зазначено також поповнення заборгованості та вказано рахунок заборгованості (а.с. 11).

Таким чином, вбачається, що ОСОБА_1 на рахунок отримувача № НОМЕР_6 , який відповідає рахунку, зазначеному позивачем у позовній заяві НОМЕР_1 , в терміналі самообслуговування Приватбанку здійснив грошовий переказ в сумі 390 грн.

Разом з тим, на звернення позивача до відповідача з приводу ненадходження коштів на рахунок отримувача, АТ КБ «Приватбанк» повідомив, що платіж від 04.12.2019 року в розмірі 390 грн. був зарахований на погашення боргу ОСОБА_3 ( а.с. 14).

Відповідно до п. 33.2. ст. 33 вказаного Закону, платник несе відповідальність за відповідність інформації, зазначеної ним в документі на переказ, суті операції, щодо якої здійснюється цей переказ.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає доведеною обставину, що позивачем ОСОБА_1 було ініційовано здійснення грошового переказу на рахунок НОМЕР_1 на суму 390 грн., проте вказані кошти з ініціативи банку були спрямовані не за належністю, тобто не на рахунок отримувача, визначений платником, а на погашення заборгованості сторонньої особи - ОСОБА_3 перед АТ КБ «Приватбанк».

Доказів наявності підстав для договірного чи примусового списання коштів, внесених ОСОБА_1 для переказу на визначений ним рахунок отримувача, - АТ КБ «Приватбанк» суду не надано.

Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції на вище зазначені вимоги закону на наявні в матеріалах справи докази уваги не звернув, не врахував, що дії відповідача, які виразились в обмеженні права розпорядження позивача щодо перерахування належних йому грошових коштів не відповідали вищезазначеним вимогам законодавства, оскільки банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом або відповідним договором.

Згідно з ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст. 77, ч.2 ст. 78, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81, ч.1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Однак, відповідачем не доведено належне списання (перерахування) грошових коштів позивача на погашення заборгованості іншої особи, оскільки не надано жодних доказів, зокрема наявності між сторонами відповідного договору, що дає підстави банку здійснювати списання коштів без згоди клієнта; наявності у позивача на час здійснення відповідних операцій з переказу коштів заборгованості, розпорядження позивача на спрямування коштів в рахунок погашення такої заборгованості, та інших доказів, які б підтверджували правомірність дій банку щодо переказу коштів позивача в рахунок заборгованості іншої особи перед відповідачем.

Судом встановлено, що позивач відразу повідомив банк на гарячу лінію Приват 24 про некоректну платіжну операцію. Однак, відповідачем не було надано до суду жодних доказів, які доводять, що грошові кошти правомірно спрямовані в рахунок погашення заборгованості іншої особи - ОСОБА_3 .

Відповідно до п.32.3.1, ст. 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», у разі помилкового переказу суми переказу на рахунок неналежного отримувача, що стався з вини банку, цей банк-порушник зобов`язаний негайно після виявлення помилки переказати за рахунок власних коштів суму переказу отримувачу.

Суд першої інстанції наведеним обставинам справи та наданим сторонами доказам належної оцінки не надав, норми права, що підлягали застосуванню не врахував, а тому дійшов помилкового висновку про недоведеність позовних вимог.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на те, що з копії конверту USIM-картки, який додано позивачем як обґрунтування, що номер телефону належить саме йому, вбачається, що номер телефону зазначений на конверті є відмінним від номера телефону, зазначеного позивачем у позові.

Разом з тим, на копії цього конверта, наданого позивачем до позовної заяви, зазначено серійний номер USIM-картки НОМЕР_7 , а не номер телефону, а тому вказаний висновок суду є помилковим.

З огляду на відсутність розпорядження позивача ОСОБА_1 на здійснення 04.12.2019 року грошового переказу на суму 390 грн. в терміналі самообслуговування № ТS 212235 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 , колегія суддів вважає, що банк безпідставно, в порушення вищевказаних вимог законодавства, списав вказані кошти на власну користь. Жодних доказів щодо наявності підстав для такого списання - відповідачем до суду не надано.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

З урахуванням встановлених обставин, враховуючи ненадання відповідачем доказів тих обставин, що грошові кошти, які внесені позивачем на рахунок одержувача № НОМЕР_1 на суму 390 грн., були правомірно спрямовані в рахунок погашення заборгованості іншого клієнта перед АТ КБ «Приватбанк», колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача суми коштів у розмірі 390 грн.

Відповідно до вимог частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 141, п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 , з відповідача АТ КБ «Приватбанк» на користь держави підлягають стягненню судові витрати за подання до суду позовної заяви у розмірі 840, 80 грн. та за подання апеляційної скарги у розмірі 1261 грн. 20 коп., що разом складає 2102 грн.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374-376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 березня 2020 року - скасувати та прийняти постанову:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача, визнання дій незаконними та стягнення безпідставно набутих коштів - задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуту грошову суму у розмірі 390 (триста дев`яносто) грн.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь держави судовий збір у розмірі 2102 (дві тисячі сто дві) грн.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ; адреса для листування : АДРЕСА_2 ;

Відповідач: Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», , місце знаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 29 грудня 2020 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.