ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 683/268/19
Провадження № 22-ц/4820/1688/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя доповідач), П`єнти І.В.,Талалай О.І.

секретар судового засідання Гриньова А.М.

за участю представника позивача ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №683/268/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 03 серпня 2020 року (повне судове рішення складено 13 серпня 2020 року, суддя Сагайдак І.М. ) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_2 зазначав, що в період з 15 червня 2013 року по жовтень 2013 року сторони проживали спільно однією сім`єю в будинку по АДРЕСА_1 , а з жовтня 2013 року по 27 липня 2016 року як подружжя без реєстрації шлюбу - в будинку по АДРЕСА_2 . Позивач зазначає, що він з відповідачкою були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, виховували спільно дітей від попередніх шлюбів, разом відпочивали та ставились один до одного, як чоловік та дружина і 27 липня 2016 року зареєстрували шлюб. Крім того, ОСОБА_2 посилається на те, що за період проживання з ОСОБА_3 ними за спільні кошти було придбано житловий будинок по АДРЕСА_2 та земельна ділянка для обслуговування житлового будинку за цією ж адресою. У зв`язку із тим, що відповідачка не визнає вищевказане нерухоме майно спільною сумісною власністю подружжя, позивач просив суд встановити факт його проживання із ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 15 червня 2013 року по 27 липня 2016 року; визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку з кадастровим номером :03:017:0009, що розташовані в АДРЕСА_2 об`єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ; визнати за позивачем право власності на Ѕ частку житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд та Ѕ частку земельної ділянки з кадастровим номером :03:017:0009 для обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 та припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку з кадастровим номером :03:017:0009 для його обслуговування, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 06 лютого 2019 року в порядку забезпечення позову накладено арешт на житловий будинок АДРЕСА_2 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 21 жовтня 2013 року, що посвідчений приватним нотаріусом Старокостянтинівського районного нотаріального округу Голуб О.Є.

Заочним рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 03 серпня 2020 року в задоволені позову відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, що накладені ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 06 лютого 2019 року.

Не погоджуючись із цим рішенням суду ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права Апелянт вказує, що суд першої інстанції необґрунтовано та безпідставно критично поставився до показів свідків, які підтвердили, що між сторонами існували подружні відносини та, що саме позивач надавав кошти на купівлю спірного житлового будинку. Крім того, апелянт вважає, що суд необґрунтовано не прийняв до уваги фотосвітлини, на яких зображені сторони з їхніми дітьми від попередніх шлюбів, адже, як вказує ОСОБА_2 , наявність на світлинах дітей свідчить про відносини між сторонами, що притаманні сім`ї. Разом з тим, апелянт посилається на те, що відповідачкою не надано жодного доказу, на підставі яких суд першої інстанції постановив оскаржуване судове рішення. Зважаючи на викладене, ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відзив від учасників справи не надходив.

Представник позивача підтримав апеляційну скаргу з підстав у ній наведених.

Позивач ОСОБА_2 та відповідачка ОСОБА_3 до суду не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що з 27 липня 2016 року до 17 липня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 27 липня 2016 року, який розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , актовий запис №44 від 17.07.2018 року від (а.с. 7,74 зворот).

22 лютого 2019 року ОСОБА_4 уклала шлюб з ОСОБА_6 та змінила прізвище на ОСОБА_7 , що підтверджується актовим записом про шлюб №219 від 22.02.2019 (а.с.74, 74 зворот).

Згідно п. п. 1, 4 договору купівлі-продажу від 21 жовтня 2013 року ОСОБА_8 передав у власність ОСОБА_9 житловий будинок, що розташований на земельній ділянці площею 0,0296 га, кадастровий номер :03:017:0009 за адресою: АДРЕСА_2 , а ОСОБА_9 прийняла у власність вказаний житловий будинок і сплатила за нього грошову суму в розмірі 148505 грн (а.с.87-89).

Відповідно до п. п. 1,7 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 жовтня 2013 року ОСОБА_8 передав у власність ОСОБА_9 земельну ділянку площею 0,0296 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , а ОСОБА_9 прийняла у власність вказану земельну ділянку і сплатила за нього грошову суму в розмірі 2753 грн (а.с.92-95).

Зазначене підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 30 січня 2019 року, відповідно якої відповідачці на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0296 га, кадастровий номер :03:017:0009 та житловий будинок, загальною площею 183,2 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 (а.с.12-13).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог.

Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального і процесуального права та надав відповідну правову оцінку всім фактичним обставинам справи і доказам.

Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За правилами статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Отже, вирішуючи спір про поділ майна, суду необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

За своєю природою, принцип змагальності судового процесу засновується на розподілі процесуальних функцій і правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства: суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін.

Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін шляхом збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору покладається законом на сторони, а суд оцінює надані учасниками справи докази.

Суд першої інстанції, із урахуванням наведених норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши надані письмові докази та показання свідків, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність ОСОБА_2 факту проживання однією сім`єю із ОСОБА_10 з 15 червня 2013 року до 27 липня 2016 року, оскільки суду не надані належні та достовірні докази, які б підтверджували цей факт, а отже, відсутні підстави стверджувати, що сторони спільно проживали, були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права та обов`язки у цей період.

За таких обставин відсутні і правові підстави для визнання спірного майна спільною сумісною власністю сторін та визнання за позивачем право власності на Ѕ частини цього нерухомого майна.

Висновки суду узгоджуються з матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на письмові докази, що наявні у матеріалах справи і які підтверджують ведення сторонами спільного господарства, наявності спільного бюджету і наявність спільних прав та обов`язків є такими, що не заслуговують на увагу, адже судом у відповідності із вимогами ст. 89 ЦПК України було оцінено копію розрахункової книжки за оплату газопостачання, копії квитанцій на оплату водопостачання, Подяку Батькам, довідку Старокостянтинівської ЗОШ I-III ступенів №7 від 30.01.2019 за №22 та фотосвітлини і суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що ці письмові докази достовірно та достатньо не підтверджують факт проживання ОСОБА_2 однією сім`єю з ОСОБА_10 з 15 червня 2013 року до 27 липня 2016 року.

Адже, копія розрахункової книжки за оплату газопостачання та копії квитанцій на оплату водопостачання не підтверджують факту здійснення сплати за спожиті комунальні послуги саме ОСОБА_2 ; Подяка батькам без зазначення прізвищ осіб, кого вона стосується та фотосвітлини без фіксації дат та осіб не є належними доказами на підтвердження факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 15.05.2013 до 27.07.2016, а доказування відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України не можуть ґрунтуватись на припущеннях.

Аргументи апеляційної скарги про те, що факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 15.06.2013 до 27.07.2016 та придбання ними спірного майна за спільні кошти підтверджується показами свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 судовою колегією відхиляються, адже суд першої інстанції оцінивши зазначені докази окремо, а також достатність і взаємозв`язок їх із іншими доказами у їх сукупності, з врахуванням вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України прийшов до вірного висновку про недоведеність позивачем його позовних вимог. І ці доводи апеляції зводяться до власної оцінки показів зазначених свідків і незгоди апелянта із оцінкою судом цих доказів.

З огляду на вищенаведене, оцінюючи аргументи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, які мають значення для справи та не надано належної оцінки доказам по справі, судова колегія вважає їх голослівними.

Наведені в апеляційній скарзі посилання на те, що відповідач не спростувала та не надала жодного доказу у підтвердження своїх заперечень щодо позовних вимог не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до вимог статті 81 ЦПК України тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, виходячи з принципу змагальності сторін.

Порушень процесуального закону, які б були підставою для скасування рішення, судом першої інстанції не допущено.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 03 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 грудня 2020 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай