Справа № 459/663/19 Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д.
Провадження № 22-ц/811/341/20 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Сеньків Х.І.

з участю: представника АТ «Мегабанк» - Кухар-Кульбій Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 06 грудня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

у березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного товариства «Мегабанк» про визнання кредитного договору недійсним.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 29 січня 2018 року між ним та АТ «Мегабанк» укладено кредитний договір № 21-028-850-2-18-Г (з ануїтентними платежами), за яким банк зобов`язався видати йому споживчий кредит у розмірі 26 936,66 грн. на строк до 28 січня 2020 року зі сплатою 15% річних за користування кредитними коштами. Стверджує, що при укладенні кредитного договору відповідач, скориставшись відсутністю в нього необхідного обсягу знань, ввів його в оману, включивши у кредитний договір ряд незаконних та несправедливих умов, що є підставою для визнання договору недійсним, зокрема: текст спірного договору надруковано дрібним шрифтом, що перешкоджає детально ознайомитися з його умовами; реальна процентна ставка становить 106,086%, що є обманом споживача, оскільки така процентна ставка є нерозумно високою і невідомо яким чином розрахованою; передбачена договором комісійна винагорода за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 2,5 % від суми кредиту є несправедливою та робить обслуговування заборгованості високовартісним (особливо якщо у позичальника її немає). Зазначає, що розрахунок передбаченої договором неустойки не відповідає приписам ч. 2 ст. 549 ЦК України, оскільки обчислюється не від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а від загальної суми виданого кредиту, що є обманом споживача з метою додаткового незаконного збагачення відповідача. Вказує, що йому нав`язали необхідність застрахувати своє життя на користь кредитодавця, однак закон не визначає обов`язковим страхування життя або здоров`я при укладенні кредитного договору. На його думку, Правила обслуговування клієнтів в ПАТ «Мегабанк» не можуть бути частиною договору, оскільки не підписані сторонами. З наведених підстав просив визнати кредитний договір № 21-028-850-2-18-Г (з ануїтентними платежами) від 29 січня 2018 року недійсним.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 06 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду незаконне, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Апелянт стверджує, що суд не проаналізував той факт, що у нього не було можливості повністю прочитати та проаналізувати умови договору через дрібний шрифт тексту договору та швидкий темп його укладення у зв`язку з наявністю черги в банку та відсутності у нього спеціальних знань у правовій галузі, крім того апріорі довіряв банку як солідній фінансовій установі. Зазначає, що встановлення комісії за обслуговування кредитної заборгованості є прямим обманом споживача, оскільки повернення кредиту є обов`язком позичальника, що випливає із суті спірного договору, а не окремо замовленою позичальником послугою банку.

Вважає несправедливим є п. 2.11 кредитного договору, який встановлює процентну ставку за користування кредитом понад строк, визначений в договорі, у розмірі 0,1 % річних, оскільки нарахування процентів після закінчення строку кредитування є незаконним. Неправомірно при розрахунку процентної ставки кількість днів у році приймається за 360, що призводить до фактичного збільшення процентної ставки на 1,4% у звичайні роки та на 1,7 % у високосні роки. Стверджує, що спірний кредитний договір передбачає неустойку за несвоєчасне повернення кредиту у вигляді пені, в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення від несвоєчасно сплаченої суми, неустойку за несвоєчасне повернення кредиту у вигляді штрафу в розмірі 10 % від несвоєчасно сплаченої суми та штраф за прострочення повернення кредиту у розмірі 45% від усієї суми кредиту, що призводить до потрійної відповідальності за одне і теж порушення всупереч ст. 61 Конституції України. Зазначає, що Правила обслуговування клієнтів в ПАТ «Мегабанк» не підписані сторонами, крім того часто змінювалися відповідачем в односторонньому порядку, що суперечить ч. 7 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Наголошує, що АТ «Мегабанк» не надало споживачу інформацію про умови кредитування, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обраного типу кредиту. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити постанову, якою позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника АТ «Мегабанк» Кухар-Кульбій Ю.В. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, дослідивши умови оспорюваного кредитного договору, дійшов висновку, що посилання та твердження позивача на нечесну підприємницьку практику та несправедливі умови договору не знайшли свого підтвердження, оспорюваний договір відповідає вимогам закону, а тому правових підстав, для його визнання недійсним, з підстав, передбачених статтями 203 та 215 ЦК України, у зв`язку з невідповідністю його вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», немає.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 29.01.2018 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Мегабанк», правонаступником якого є АТ «Мегабанк», укладено кредитний договір №21-028-850-2-18-Г (з ануїтетними платежами) (далі - Договір), відповідно до умов якого, позивач отримав кредит на споживчі цілі у розмірі 26 939, 66 грн. на строк з 29 січня 2018 року до 28 січня 2020 року, зі сплатою 15 відсотків річних за користування кредитом. Загальна вартість кредиту на дату укладення договору становить 48 267,49 грн. Додатком №1 до кредитного договору №21-028-850-2-18-Г від 29.01.2018 року є розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки та графік платежів.

Умовами спірного договору передбачені права та обов`язки сторін, порядок повернення та нарахування процентів, особливі умови та відповідальність сторін.

Згідно з п.п. 5.5, 3.2.3, 4.1, 4.3 Договору, своїм підписом позичальник підтверджує, що з правилами, які розміщені на офіційному сайті банку www.megabank.ua та/або у відділеннях Банку, а також умовами Договору, ознайомлений і згодний. Шрифт тексту, що застосований у правилах, договорі та додатках до нього, жодним чином не ускладнюють його читання та розуміння змісту та суті цих документів. Укладення цього договору відповідає його інтересам, внутрішній волі та волевиявленню, а також підтверджує відсутність будь-якої умови чи обставини, які б позичальник вважав незрозумілими, обтяжливими для нього та такими, що порушують та позбавляють його прав, які він звичайно мав до укладення цього договору. Один оригінал цього договору із додатками, тарифами, паспортом споживчого кредиту ним отримані, з реальною процентною ставкою та загальною вартістю кредиту на дату укладення договору, а також графіками платежів у письмовій формі ознайомлений. Позивач зобов`язаний своєчасно та в повній сумі сплачувати щомісячні платежі (ануїтетні платежі та відповідні комісійні винагороди) за договором на передбачених договором умовах. Повернення кредиту та сплата процентів за користування ним здійснюється щомісячними ануїтет ними платежами передбаченими договором. Сплата ануїтетних платежів здійснюється позивачем щомісяця не пізніше останнього робочого дня звітного місяця. Нарахування процентів за користування кредитом проводиться з 1-го по останній календарний день звітного місяця, виходячи з фактичних залишків заборгованості за позичковим рахунком, фактичної кількості днів у місяці, 360 днів у році та процентної ставки, передбаченої договором. При цьому день видачі та день повернення кредиту вважаються одним днем (метод визначення днів для нарахування процентів «факт/360»).

У відповідності до п.3.2.4 Договору, між сторонами укладено договір добровільного страхування здоров`я на випадок хвороби та від нещасного випадку №21-028-18-Г-НВ/З від 29.01.2018 р., з умовами якого позивач погодився.

Сум також встановлено, що до укладення оспорюваного договору позивачу було надано паспорт споживчого кредиту «Споживчий кредит готівкою» із Додатком №1 до паспорта споживчого кредиту із розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки та графік платежів, із умовами якого позивач ознайомився, про що свідчать його підписи у цих документах.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на недотримання відповідачем положень Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно з ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Згідно ст.1 Закону України «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальна вартість кредиту для споживача - сума загального розміру кредиту та загальних витрат за споживчим кредитом; загальний розмір кредиту - сума коштів, які надані та/або можуть бути надані споживачу за договором про споживчий кредит; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до положень, зазначених п.2 ч.1, ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики . Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» встановлена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності.

Обгрунтвуючи позов, ОСОБА_1 посилався на те, що оспорюваний договір уклав під впливом обману, із застосуванням нечесної підприємницької діяльності, при укладанні оспорюваного договору в такий включено умови, які є несправедливими, що суперечить вимогам ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Отже, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Крім того, відповідні обставини наявності умислу, істотність значення обставин, щодо яких введено в оману, і сам факт обману, повинна довести сторона, яку введено в оману.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено наданими доказами, позивач добровільно виявив бажання скористатися послугами відповідача та укласти оспорюваний договір.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частини третьої статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 в позовній заяві посилався на те, що при укладенні оспорюваного правочину відповідач ввів його в оману, включивши у договір ряд незаконних та несправедливих умов, зокрема, розмір реальної процентної ставки, вимог страхування в кредитному договорі, встановлення ануїтетного способу повернення коштів, надання згоди на обробку персональних даних, правил обслуговування клієнтів, надання інформації про споживчий кредит, зазначає і про розмір тексту оспорюваного договору, що перешкодило йому вивчити текст кредитного договору, додатків до нього.

Слід звернути увагу на те, що обравши спосіб захисту прав шляхом визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи, дійшов вірного висновку про те, що твердження позивача наведені у вказаних вище пунктах договору не знайшли свого підтвердження, оскільки відповідно до п.5.5 Договору, позивач своїм підписом підтвердив, що у нього відсутні застереження та зауваження щодо шрифту тексту Договору; розмір реальної процентної ставки визначений умовами Договору, укладеного між сторонами та додатку №1, в якому заначений розрахунок, відповідає «Правилам розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит», затверджені Постановою НБУ №49 від 08.06.2017 року, та приписам ч.1 ст.1, ч.1 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування»; п.3.2.4 Договору встановлено обов`язок укладення договору страхування, із умовами якого позивач погодився, що підтверджується його підписом у спірному Договорі, а також укладеним між сторонами договором добровільного страхування здоров`я на випадок хвороби та від нещасного випадку №21-028-18-Г-НВ/З від 29.01.2018 р.; встановлення ануїтетного способу повернення кредиту визначено умовами Договору, а підписання позивачем Договору та додатку №1 свідчить про згоду останнього на такий спосіб повернення кредиту; п.5.3 Договору позивач надав згоду на обробку персональних даних; відповідачем дотримано вимоги про надання позивачу інформації про споживчий кредит встановлені ч.ч. 1, 2 ст. 9 ЗУ «Про споживче кредитування», що підтверджується підписом позивача у паспорті споживчого кредиту «Споживчий кредит готівкою» із Додатком №1 до паспорта споживчого кредиту із розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки та графік платежів; а що стосується правил обслуговування клієнтів АТ «Мегабанк», то п.1.3 Договору визначено, що спірний Договір є договором приєднання до Правил обслуговування клієнтів в АТ «Мегабанк», з умовами якого позивач ознайомився (п.5.5 Договору), такий стандарт відповідає вимогам ст. 634 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відмовляючи у задоволенні позову з приводу неправомірного зазначення у договорі нарахування комісійної винагороди за послуги з обслуговування кредитної заборгованості, нарахування якої передбачає п.2.8 оспорюваного договору, відповідно до якого за обслуговування кредитної заборгованості позичальник сплачує комісійну винагороду в розмірі 2,5% від суми кредиту, суд першої інстанції вірно врахував вимоги Закону України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року, який набрав чинності 10 червня 2017 року, норми якого не містять жодних заборон щодо встановлення кредитодавцем комісій та інших обов`язкових платежів за додаткові та супутні послуги кредитодавця, а лише зобов`язують їх надавати всю інформацію щодо загальних витрат споживача за споживчим кредитом.

Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (в тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі, якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем. Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, пов`язані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обов`язковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умовах, що пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про це у письмовій формі (ч.2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування»).

Статтями 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачена така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту, яка визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

Постановою Національного банку України від 08.06.2017 року №49 затвердженні Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договорами про споживчий кредит, які встановлюють порядок та методику розрахунку загальної вартості кредиту для споживача.

Згідно з п.8 Правил….банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та /або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки.

На думку колегії суддів вірними та обґрунтованими є висновки суду першої інстанції, що при укладенні оспорюваного договору банком в повному обсязі виконані вимоги Закону України «Про споживче кредитування», про що свідчить Додаток №1 до кредитного договору №21-028-850-2-18-Г (з ануїтетними платежами) від 29.01.2018 р., в якому викладено графік платежів та обчислення загальної вартості кредиту та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит, у тому числі погашення суми кредиту, процентів за користування кредитом та комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості.

Відповідно до п.3.2.3. оспорюваного Договору, позивач зобов`язаний своєчасно та в повній сумі сплачувати щомісячні платежі (ануїтетні платежі та відповідні комісійні винагороди) за договором на передбачених договором умовах.

Твердження позивача про те, що строк дії договору не відповідає нормам цивільного законодавства, не відповідає вимогам ч.1 ст.631 ЦК України, спростовується змістом ч. 1 ст. 631 ЦК України, яка передбачає, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Доводи апелянта про невідповідність закону п.2.11 Договору, згідно з яким процентна ставка за користування кредитом понад строк, вказаний в п.2.2 Договору, становить 0,1 % річних, спростовуються положеннями ч.2 ст. 625 ЦК України, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином відповідач скористався своїм правом, у відповідності до закону, визначити в договорі розмір відсотків на час прострочення повернення кредиту.

Відповідно до п. 4.3. Договору, нарахування процентів за користування кредитом проводиться з 1-го по останній календарний день звітного місяця, виходячи з фактичних залишків заборгованості за позичковим рахунком, фактичної кількості днів у місяці, 360 днів у році та процентної ставки, передбаченої договором. При цьому день видачі та день повернення кредиту вважаються одним днем (метод визначення днів для нарахування процентів «факт/360»).

Метод нарахування відсотків факт/360 передбачений чинним законодавством та нормативними актами НБУ, зокрема, Правилами бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України (в редакції станом на день виникнення спірних правовідносин).

Таким чином, відповідач не приховував від позивача метод нарахування процентів за кредитним договором та передбачив таку умову в Договорі, що виключає у його діях нечесну підприємницьку практику.

Відповідно достатті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина другастатті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третястатті 549 ЦК України).

Кредитним договором передбачені різні види неустойки за різні види порушень його умов, так п.6.1 Договору передбачена неустойка у вигляді пені у розмірі подвійної ставки НБУ за кожен день прострочення за несвоєчасне погашення ануїтетних платежів, у разі їх прострочення терміном до 90 календарних днів, тоді як п. 6.3 Договору передбачений штраф в розмірі 45% від суми кредиту за порушення строків сплати ануїтетних платежів у разі їх прострочення терміном понад 90 календарних днів.

Згідно з п. 4.4 Договору у разі порушення строків сплати ануїтетних платежів та комісійної винагороди понад 90 календарних днів. Кредитодавець обліковує заборгованість за кредитом в повному обсязі на відповідному рахунку простроченої заборгованості. При цьому правовідносини сторін за цим договором не втрачають своєї чинності та діють протягом строку дії Договору. З цього моменту кредитодавець припиняє нарахування щомісячної комісійної винагороди, процентна ставка за кредитом встановлюється в розмірі, встановленому в п. 2.11 цього Договору, а за невиконання прийнятих на себе зобов`язань щодо сплати ануїтетних платежів та комісійних винагород Позичальник сплачує штраф у розмірі, передбаченому п. 6.3 цього Договору.

Таким чином, у випадку прострочення сплати ануїтетних платежів строком до 90 днів застосовується пеня, а у випадку прострочення сплати ануїтетних платежів строком понад 90 днів застосовується штраф, що спростовує доводи апелянта про одночасне застосування штрафу та пені.

При підписанні кредитного договору ОСОБА_1 погодився з умовами даного правочину і взяв на себе зобов`язання щодо його виконання. В день підписання договору ним було отримано передбачену даним договором суму кредиту, а також отримано примірник правочину, що давало йому додаткову можливість детально вивчити його умови та протягом 14 днів з дня отримання кредиту відмовитись від даної послуги, повернувши отримані в кредит кошти, що передбачено у статті 15 Закону України «Про споживче кредитування».

Судом встановлено, що позивач протягом 14 календарних днів із заявою про відмову від договору про споживчий кредит до АТ «Мегабанк» не звертався.

Таким чином, ОСОБА_1 при укладенні кредитного договору був згідний з його умовами, не мав наміру розірвати його.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору , правильно застосувавши положення статей 203,215 ЦК України та статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про споживче кредитування», оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту ненадання відповідачем інформації про умови кредитування при укладенні оспорюваного кредитного договору, при цьому судом встановлено, що позичальник ознайомився з паспортом споживчого кредиту, що підтверджується його підписом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що з вини банку позичальник не міг знати як до, так і на час підписання кредитного договору, наявності у ньому прихованих умов, оскільки кредитор приховав від нього повну та достовірну інформацію про умови кредитування та реальну ціну фінансової послуги, які він мав би розуміти, підписуючи кредитний договір, спростовуються обставинами, встановленими судом першої інстанції.

На думку колегії суддів, матеріали справи та встановлені судом першої інстанції обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладенні оспорюваного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача та вимогам закону, доводи апеляційної скарги про недійсність умов кредитного договору з підстав, заявлених у позовній заяві, не знайшли свого підтвердження.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частини третьої статті 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві, що є його обов`язком відповідно до засад змагальності процесу за статтею 10 ЦПК України.

Висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку.

За вищенаведеного колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який дослідивши умови оспорюваного кредитного договору, дійшов до обґрунтованого висновку, що посилання та твердження позивача на нечесну підприємницьку практику та несправедливі умови договору не знайшли свого підтвердження, оспорюваний договір відповідає вимогам закону, а тому правових підстав для його визнання недійсним, що передбачені статтями 203 та 215 ЦК України, а саме, невідповідності його вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», немає.

Вірними та обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про те, що позичальнику у письмовій формі була надана вся інформація про умови кредитування, а отримання банком плати за обслуговування кредиту не суперечить приписам Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Позивач звернувся з позовними вимогами про визнання кредитного договору в цілому, посилаючись на невідповідність чинному законодавству окремих його положень.

Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків суд і не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновок, що позичальник був проінформований про всі істотні умови договору, спосіб та терміни погашення кредиту, його сукупну вартість, розмір та терміни сплати процентів та інших платежів, які банк мав право встановлювати, з видами відповідальності за неналежне виконання умов договору, у зв`язку з чим обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, таке є законним та обгрунтованим, а тому колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 06 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 29.10.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Крайник Н. П.

Цяцяк Р. П.