КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/250/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2020 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Петренка В.С.,

за участю секретаря Ратовської А.С., Шпак К.Д.,

за участю перекладача Мохаммад Хабіб, діючий на підставі свідоцтва,

за участю сторін:

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача адвокат Явнюк Д.М., діючий на підставі довіреності та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю,

відповідач ОСОБА_2 ,

представник відповідача адвокат Струкова К.О., діюча на підставі ордеру та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Одесі цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

04.06.2019 року ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить суд визнати за нею - ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , та стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_1 посилається на те, що 27 січня 2006 року між нею - ОСОБА_1 та відповідачем - ОСОБА_2 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, серійний номер НОМЕР_1 , спеціальний номер НОМЕР_2 , загальний номер 439, зареєстрований Першим судом 2-го району провінції Кабул.

Від даного шлюбу, як вказує позивач, вони мають двох малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач зазначає, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10.12.2018 року по справі № 520/1139/18 шлюб між нею - ОСОБА_1 та відповідачем - ОСОБА_2 було розірвано.

Разом з тим, як стверджує позивач, у період перебування у шлюбі вона та відповідач як подружжя за договором купівлі-продажу придбали квартиру АДРЕСА_1 .

Однак, як вказує позивач, після розлучення вони з відповідачем не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема, зазначеної квартири.

З урахуванням викладеного, вважаючи, що спірне майно було придбано нею та відповідачем в період шлюбу, воно належить їм як подружжю на праві спільної сумісної власності, ОСОБА_1 має намір поділити спірне майно шляхом визнання за нею права власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим, ОСОБА_1 звернулася до суду з відповідним позовом.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 05.06.2019року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 08.07.2019 року було задоволено заяву ОСОБА_5 про витребування доказів. Витребувано з Регіонального сервісного центру в Одеській області МВС України відомості щодо реєстрації на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , будь-яких транспортних засобів. Витребувано з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відомості щодо відкриття розрахункових рахунків на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , за період з 2008 року по 27.10.2017 року включно, а також інформацію про рух коштів по ним із зазначенням депозитних рахунків. Витребувано з Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради належним чином завірену копію технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 , яка зареєстрована на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

26.07.2019 року та 21.08.2019 року до канцелярії суду на виконання вимог ухвали суду від Регіонального сервісного центру в Одеській області МВС України та Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» надійшли витребувані відомості.

У підготовчому засіданні 24.10.2019 року відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

В обґрунтування наданого відзиву відповідач посилається на те, що 27 січня 2006 року між ОСОБА_6 , громадянкою Ісламської Республіки Афганістан та ним - ОСОБА_2 , громадянином України, було укладено шлюб, про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу, серійний номер НОМЕР_1 , спеціальний номер НОМЕР_2 , загальний номер 439, зареєстрований Першим судом 20-го району провінції Кабул.

Відповідач вказує, що зазначений шлюб було укладено на території Ісламської Республіки Афганістан, відповідно до законодавства Ісламської Республіки Афганістан та по традиціям Іслама. Шлюб між ОСОБА_5 та ним - ОСОБА_2 ніколи не було зареєстровано на території України та не має жодних записів у реєстрі Органів державної реєстрації актів цивільного стану Міністерства юстиції України з цього приводу.

Відповідач зазначає, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10.12.2018 року шлюб між ОСОБА_5 та ним - ОСОБА_2 було розірвано. Проте, зазначенерішення суду позивачем не реалізовано, адже не проведено реєстрацію цього рішеннясуду у відповідному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Головного управління юстиції Міністерства юстиції України вОдеській області. Більш того, зазначене рішення суду відповідно до вимог закону нереалізовано жодним чином на території держави, яка здійснювала реєстрацію шлюбу - Ісламської Республіки Афганістан.

Таким чином, на думку відповідача, позивачем не доведено факту визнання державою України черезуповноважені органи державної влади шлюбу між громадянкою Ісламської РеспублікиАфганістан ОСОБА_6 та ним - громадянином України ОСОБА_2 .

Отже, відповідач ставить під сумнів та не визнає право позивача на звернення до суду із позовом про поділ майна подружжя за відсутності факту підтвердження шлюбу абошлюбних відносин.

На думку відповідача, фактично між позивачем та ним було укладено шлюбний

договір відповідно до законів Ісламської Республіки Афганістан. Відповідно до положень

зазначеного шлюбного договору він сплатив сім`ї позивача грошову суму у

розмірі 2 100 000 афганів (наразі еквівалент 667762,06 грн.), після чого позивач не має

прав вимагати від відповідача будь-які грошові кошти у разі розірвання шлюбу.

Таким чином, відповідач вважає, що під час розгляду судової справи підлягає

детальному аналізу та правовому дослідженню положення умов шлюбного договору.

Крім того, відповідач стверджує, що спірне нерухоме майно, а саме: квартира, загальною площею 176,3 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_3 , була придбана ним за 1 020 000,00 грн. Грошові кошти на придбання цього об`єкту нерухомості були запозичені ним у свого батька на умовах, що до моменту повного повернення грошових коштів у зазначеній квартирі має право проживати його рідний брат зі своєю дружиною, а також його батько зі своєю дружиною матиме повне право на користування зазначеною квартирою. Станом на даний час ним не повернуто батьку грошові кошти, запозичені на придбання цієї квартири, та на виконання умов домовленості щодо позики грошових коштів, на даний момент у зазначеній квартирі проживає він - ОСОБА_2 , його рідний брат разом із дружиною, а також його батько та мати, що підтверджується довідкою про кількість осіб прописаних в спірній квартирі, розпискою, а також додатково може бути підтверджено показаннями свідків.

Таким чином, на думку відповідача, оскільки спірна квартира хоча і придбана у період шлюбу, однак за його особисті кошти, спірна квартира не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є його особистою приватною власністю.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_2 просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 12.03.2020 року було задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Витребувано з Головного центру обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби України інформацію стосовно перетинання Державного кордону України наступною фізичною особою ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 ), ІНФОРМАЦІЯ_4 , AFG - громадянство, Республіка Афганістан, за період з 01 січня 2010 року по 31 грудня 2012 року включно.

06.04.2020 року до канцелярії суду на виконання вимог ухвали суду від Головного центру обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби України надійшла витребувана інформація.

28.05.2020 року від представника позивача до канцелярії суду надійшла заява про виклик та допит в якості свідка ОСОБА_7 , який є батьком відповідача.

У підготовчому засіданні 25.06.2020року судом було задоволено заяву представника позивача про виклик та допит в якості свідка ОСОБА_7 .

У підготовчому засіданні 25.06.2020 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні 18.12.2020 року позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити.

У судовому засіданні 18.12.2020 року відповідач та його представник проти позову заперечували, просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідка, проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, між ОСОБА_1 , громадянкою Ісламської Республіки Афганістан, та ОСОБА_2 , громадянином України, було укладено шлюбу, який зареєстрований Першим судом 2-го району провінції Кабул Ісламської Республіки Афганістан 27.01.2006 року, що вбачається зі свідоцтва про укладення шлюбу, виданого Верховним Судом Афганістану, серійний номер 2696, дата видачі 23.08.2007 року.

Вказане свідоцтво про укладення шлюбу було перекладено з англійської мови на українську мову перекладачем ОСОБА_9 27.11.2007 року та посвідчено 27.11.2007 року у м. Донецьк, Донецька область, Україна державним нотаріусом Першої Донецької державної нотаріальної контори Дубінським І.І. та скріплено печаткою.

Крім того, з копії паспорта відповідача ОСОБА_2 , 1973 року народження, виданого як громадянину України Ворошиловським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області від 05.07.2003 року вбачається, що в графі сімейний стан проставлено штамп паспортного відділу про те, що у відповідача зареєстровано шлюб Верховним Судом Афганістану 27.01.2006 року з Рана ОСОБА_10 ,1978 року народження.

Від даного шлюбу у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10.12.2018 року шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , громадянки Ісламської Республіки Афганістан, ІПН НОМЕР_4 , яка зареєстрована АДРЕСА_4 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянином України, ІПН НОМЕР_3 , який зареєстрований АДРЕСА_4 , який зареєстрований Першим судом 2-го району провінції Кабул Ісламської Республіки Афганістан 27.01.2006 року, що вбачається із свідоцтва про укладення шлюбу, виданого Верховним Судом Афганістана, серійний номер 2696, дата видачі 23.08.2007 року, які від шлюбу мають двох дітей, було розірвано.

Відносно посилань відповідача на те, що зазначений шлюб між ним та позивачем було укладено на території Ісламської Республіки Афганістан, відповідно до законодавства Ісламської Республіки Афганістан та по традиціям Іслама, шлюб між ОСОБА_5 та ним - ОСОБА_2 ніколи не було зареєстровано на території України та не має жодних записів у реєстрі Органів державної реєстрації актів цивільного стану Міністерства юстиції України з цього приводу, у зв`язку з чим, позивачем не доведено факту визнання державою України черезуповноважені органи державної влади шлюбу між громадянкою Ісламської РеспублікиАфганістан ОСОБА_6 та ним - громадянином України ОСОБА_2 , а тому він ставить під сумнів та не визнає право позивача на звернення до суду із позовом про поділ майна подружжя за відсутності факту підтвердження шлюбу абошлюбних відносин, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право» шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Шлюб між іноземцями, шлюб між іноземцем та особою без громадянства, шлюб між особами без громадянства, що укладені відповідно до права іноземної держави, є дійсними в Україні.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування частини другої статті 16 цього Закону. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним.

Відповідно до ст. 61 СК Закону України «Про міжнародне приватне право» Подружжя може обрати для регулювання майнових наслідків шлюбу право особистого закону одного з подружжя або право держави, у якій один з них має звичайне місце перебування, або, стосовно до нерухомого майна, право держави, у якій це майно знаходиться. Право, вибране згідно з частиною першою цієї статті, припиняє застосовуватися або змінюється за згодою сторін у разі зміни особистого закону або звичайного місця перебування того з подружжя, до особистого закону або звичайного місця перебування якого було прив`язане обране право. Нове право застосовується до правових відносин з моменту укладення шлюбу, якщо інше письмово не встановлено подружжям. У разі відсутності вибору права подружжям майнові наслідки шлюбу визначаються правом, яке застосовується до правових наслідків шлюбу.

Згідно відповіді Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)від 26.02.2020 року № 08.1-888УДР вбачається, що статтею 11 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначено, що державний реєстр актів цивільного стану громадян - це державна електронна інформаційна система, яка містить відомості про акти цивільного стану, зміни, що вносяться до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання та відомості про видачу свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану і про видачу витягів з нього.

Державний реєстр актів цивільного стану громадян ведеться відділами державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до пункту 6 Порядку ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2007 № 1064 внесення до Реєстру відомостей про народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу, зміну, імені, смерть здійснюється реєстратором одночасно із складенням відповідного актового запису цивільного стану.

Отже, з наведеного вбачається, що до Реєстру вносяться відомості актових записів цивільного стану, складених на території України.

Також, слід зазначити, що порядок консульської легалізації документів встановлений Інструкцією про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном, затвердженої наказом Міністерства закордонних справ України від 04.06.2002 № 113.

Вказана Інструкція встановлює порядок учинення консульської легалізації офіційних документів, складених за участю органів державної влади та органів місцевого самоврядування, або таких, що від них виходять, як на території України, так і за кордоном.

Порядок консульської легалізаціїустановлюється Віденською конвенцією "Про консульські зносини" 1963 року, міжнародними договорами та чинним законодавством України (пункт 1.1. розділу І Інструкції).

Відповідно до пункту 1.2 розділу І Інструкції консульська легалізація офіційних документів - це процедура підтвердження дійсності оригіналів офіційних документів або засвідчення справжності підписів посадових осіб, уповноважених засвідчувати підписи на документах, а також дійсності відбитків штампів, печаток, якими скріплено документ.

Легалізація в установленому порядку документа надає йому право на існування в міжнародному обігу (пункт 1.3 розділу І Інструкції).

Департамент консульської служби МЗС України та Представництва МЗС України приймають на легалізацію офіційні документи, складені і засвідчені на території України органами державної влади та органами місцевого самоврядування або за їх участю і призначені для використання за кордоном (п. 4.1 розділу І Інструкції).

Враховуючи викладене, з урахуванням наведених норм чинного законодавства відомості про шлюб між громадянином України ОСОБА_2 та громадянкою Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 відсутні у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян, тому як вказаний шлюб0 був зареєстрований на території Республіки Афганістан і не підлягає консульській легалізації державними органами України.

Таким чином, укладений 27.01.2006 року між ОСОБА_1 , громадянкою Ісламської Республіки Афганістан, та ОСОБА_2 , громадянином України, шлюбу, який зареєстрований Першим судом 2-го району провінції Кабул Ісламської Республіки Афганістан, не підлягає консульській легалізації державними органами України.

Крім того, суд приймає до уваги, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано в Україні рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10.12.2018 року.

Сторони зареєстровані та проживають в Україні, відповідач є громадянином України, а тому поділ спільного майна подружжя здійснюється згідно чинного законодавства України.

Судовим розглядом встановлено, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі, відповідачем - ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27 квітня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юхневич М.М., зареєстрованого в реєстрі за №844, було придбано у власність чотирьохкімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 (т.1 а.с. 15).

Відповідно до п. 3 договору купівлі-продажу квартири продаж вищезазначеної квартири вчинено за 1 020 000 гривень.

Право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 , було зареєстроване за ОСОБА_2 в КП «ОМБТІ та РОН» 14.05.2012 року номер запису: 3511 в книзі: 807пр-70 (т. 1 а.с. 13).

Крім того, з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_4 , належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 14).

Таким чином, судовим розглядом встановлено, що під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_2 було придбано квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 .

Судовим розглядом також встановлено, що 02.02.2012 року ОСОБА_2 взяв у батька ОСОБА_7 в борг суму 150 000 американських доларів, на наступних умовах, що поки він остаточно не віддасть борг батька, ОСОБА_11 , в цій квартирі з ним буде жити батько зі своєю сім`єю і брат зі своєю сім`єю.

Вказане підтверджується копією розписки від 02.02.2012 року та перекладом з мови ОСОБА_12 на українську мову, засвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кузішеною І.Д. (т. 1 а.с. 173-174).

25.03.2012 року ОСОБА_7 (батько відповідача) склав розписку, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , громадянин Ісламської Республіки Афганістан, надав у борг своєму синові ОСОБА_2 , громадянину України, грошові кошти у сумі 150 000 доларів США, з метою придбання об`єкту нерухомості на умовах, що він надасть молодшому брату та його родині право проживати в такому об`єкті нерухомості. Цією розпискою ОСОБА_7 підтверджує, що змінює своє рішення щодо повернення коштів та просить всіх членів родини вважати ці кошти особистим подарунком для ОСОБА_2 .

Вказане підтверджується копією розписки від 25.03.2012 року та перекладом з мови ОСОБА_12 на українську мову, засвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвиною Л.О. (т. 1 а.с. 211-213).

Згідно довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) у квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , зареєстровані та проживають: ОСОБА_2 (основний квартиронаймач), його дружина ОСОБА_1 , сини ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , брат ОСОБА_13 , батько ОСОБА_14 , мати ОСОБА_15 , дружина брата ОСОБА_16 , а також зять сестра, племінники (т. 1 а.с. 172).

У судовому засіданні 18.12.2020 року судом в якості свідка було допитано ОСОБА_7 , який є батьком відповідача ОСОБА_2 , який повідомив суд про те, що він надав своєму синові ОСОБА_2 для покупки квартири грошові кошти у розмірі 150 000 доларів США, і вказані грошові кошти є подарунком.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11).

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

При цьому, Верховний Суд роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України.

Частиною третьою статті 368 Цивільного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За загальним правилом статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до положень пункту 2 частини першої ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Саме про таке застосування норм статей 57, 60 Сімейного кодексу України зазначено у постановах Верховного Суду від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, тощо.

Судом встановлено, що спірне нерухоме майно було придбано під час перебування сторін у шлюбі, проте грошові кошти, за які воно було придбано, належали особисто відповідачу так як були отримані ним в дар від батька ОСОБА_7 , що підтверджується розпискою від 25.03.2012 року, для чого і були використані.

У судовому засіданні суд неодноразово з`ясовував питання відносно грошових коштів, чи надані вони були у борг або отримані у дар, однак у судовому засіданні свідок підтвердив факт того, що грошові кошти були ним саме подаровані, а не позичені.

Оскільки ст. 60 СК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя, то позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію).

Таким чином, суд зазначає, що оскільки у даному випадку тягар доказування покладається на відповідача, стороною відповідача спростовано твердження позивача про те, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_4 , є спільною сумісною власністю сторін, придбаною під час перебування у шлюбі, про що надано вищевказані розписки.

При цьому, у судовому засіданні позивач та її представник вказували, що надані відповідачем докази у вигляді розписок є штучно створеними, однак ніяких доказів в обґрунтування вказаних обставин суду надано не було.

Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, згідно до ст. 79 ЦПК України.

В свою чергу положеннями ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У відповідності до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Однак, позивач з позовом до суду про визнання недійсними договорів, оформлених вищезазначеними розписками, не зверталась.

Відповідних клопотань про призначення судової технічної експертизи документів з метою встановлення часу та дати складення розписок, під час розгляду справи, позивачем або її представником також заявлено не було.

В свою чергу за положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, оскільки вказані договори, оформлені розписками, в судовому порядку недійсними не визнавалися та відповідна експертиза документів не проведена, суд не приймає до уваги посилання позивача та її представника на те, що ці розписки є штучно створеними.

Крім того, суд зазначає, що в силу ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням викладеного, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності, ґрунтуючись на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у позові судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Повний текст рішення складено 28.12.2020 року.

Суддя Петренко В. С.