Провадження №2/523/1893/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2020 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси, в складі:

головуючого - судді Малиновського О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Шевчук М.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 15, в м. Одеса, в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін по цивільної справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами в яких просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловою площею в квартирі АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником вказаної вище квартири. Втім, на житловій площі з 2010р. зареєстровані його батьки та брат, які в квартирі на проживали та не проживають сьогодні. В квартирі були зареєстровані лише для оформлення документів. Добровільно знятися з реєстраційного обліку відповідачі відмовляються. На теперішній час реєстрація відповідачів в квартирі обмежує його права в повній мірі користуватися та розпоряджатися квартирою. Посилаючись на ст.ст.391,405 ЦК України позивач просить задовольнити його позовні вимоги.

Позивач в судове засідання не з`явився, направив заяву про підтримання позивних вимог, просить розглядати справу за його відсутності.

Відповідачі у судове засідання не з`явились без поважних на те причин. Про час та місце розгляду справи належним чином направлялись повідомлення за місцем реєстрації відповідачів. Згідно поштового повідомлення, адресати за місцем своєї реєстрації не проживають, що вказує на вручення судової повістки належним чином (п.4 ч.8 ст.128 ЦПК). Суд не приймає до уваги заяву відповідачів про визнання позовних вимог від 23.01.2020р., оскільки надана суду в копії та їх підписи відповідачів не посвідчені у встановленому законом порядку. Крім того, виходячи зі змісту ст.4, 5 ЦПК України в судовому порядку захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи законні інтереси особи, яка звернулась до суду. Можливе визнання позову відповідачами вказує на відсутність спору між сторонами по справі.

За письмовою згодою позивача та за відсутності відзиву на позовну заяву справа розглянута в заочному порядку на підставі наявних у справі доказів.

Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, прийшов до наступного висновку.

Правовідносини, які виникли між сторонами по справі, регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-ІУ від 11.12.2003р.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України, члени сім`ї власника квартири, які проживають разом з ним в квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди користування цим приміщенням. Частина 4 цієї же статті вказує, що припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до статті 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням не інакше як на підставі і в порядку, визначеному законом. Право громадянина на житло нерушиме та гарантовано статтею 47 Конституції України.

Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Так, згідно наданих документів ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 13 липня 2007р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоусовою Н.В., реєстровий номер 4182, є власником квартири АДРЕСА_1 .

З представленої довідки Ф-1 від 11 жовтня 2019р. на житловій площі в квартирі, крім позивача, зареєстровані: його брат - ОСОБА_4 , мати ОСОБА_3 , батько ОСОБА_5 .

За змістом ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-ІУ від 11.12.2003р. місце проживання є житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, про що до реєстру територіальної громади, документів вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку (реєстрація).

Тобто, відповідачі зареєструвавши своє місце проживання на вказаній вище житловій площі, правомірно набули право її користування, як члени сім`ї власника квартири. Таке право користування презумується, якщо інше не буде доведено у встановленому законом порядку.

Згідно частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1.ст.81 ЦПК).

З боку позивача суду не надано доказів, які б підтверджували факт не проживання відповідачів в спірній квартирі з часу їх реєстрації. Не надані з боку позивача належних та допустимих доказів непроживання відповідачів більше одного року без поважних на те причин, що може бути підставою, в силу ч.2 ст.405 ЦК, для визнання їх такими, що втратили право користування житловою площею.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що пред`явлені позові вимоги є недоведеними, а відтак не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12,13,76,141,259,263-265,268,279,280-282 ЦПК України,

ВИРІШИВ

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування відмовити у повному обсязі.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача (ів), поданою протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 10 лютого 2020р.

Суддя