Номер провадження: 22-ц/813/5244/20
Головуючий у першій інстанції Петренко В. С.
Доповідач Дрішлюк А. І.
Категорія: 19
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2020 року м.Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Павлючук Ю.В.,

розглянувши у судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, скасування державної реєстрації та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

13 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якій, з посиланням на ст.ст. 525, 599, 625, 1046, 1049, 1050 ЦК України, та просив суд стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти на його - ОСОБА_1 користь у розмірі 30000,00 доларів США, скасувати державну реєстрацію на житлову квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 та визнати за ним - ОСОБА_1 право приватної власності на житлову квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с 1-10).

27 листопада 2019 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси (суддя Петренко В.С.) позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, скасування державної реєстрації та визнання права власності залишено без розгляду (а.с 28-30).

17 січня 2020 року ОСОБА_1 подав до Київського районного м. Одеси апеляційну скаргу на ухвалу від 27 листопада 2019 року. Апелянт вважає вказану ухвалу прийняту з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Апелянт пояснює свою відсутність у судовому засіданні 27.11.2019 року тим, що він знаходився на амбулаторному лікуванні з загостренням хвороби серця, так як переніс мікроінсульт та є особою з інвалідністю. Крім того, апелянт посилається на Конституцію України та Цивільний процесуальний кодекс, тому вважає дану ухвалу незаконною. Так, апелянт просить скасувати ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2019 року (а.с.32-34).

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Сторони клопотання про проведення судового засідання за допомогою відеоконференцзв`язку не подавали. Оскільки явка до апеляційного суду не є обов`язковою, перешкоди для розгляду справи відсутні (ст. 8, ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції, з урахуванням відсутності у суду доказів поважності неприбуття у підготовчі засідання позивача, виходив з того, що позивач жодного разу не з`явився в підготовчі засідання, про час та місце яких повідомлений належним чином.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, та звертає увагу на наступне.

13 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якій, з посиланням на ст.ст. 525, 599, 625, 1046, 1049, 1050 ЦК України, просить суд стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти на його - ОСОБА_1 користь у розмірі 30000,00 доларів США, скасувати державну реєстрацію на житлову квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 та визнати за ним - ОСОБА_1 право приватної власності на житлову квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с 1-10).

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С. (а.с.11).

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 17 вересня 2019 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, скасування державної реєстрації та визнання права власності. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 21 жовтня 2019 року (а.с.12-13).

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що він знаходився на амбулаторному лікуванні з загостренням хвороби серця, так як переніс мікроінсульт та є особою з інвалідністю.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тож посилаючись на перебування на перебування на амбулаторному лікуванні з загостренням хвороби серця через перенесення мікроінсульту, апелянт повинен був довести існування фактів на які посилається, що випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Втім попри посилання на відповідні обставини апелянт не надає жодних належних, допустимих та достатніх доказів ані перенесення мікроінсульту, ані перебування на амбулаторному лікуванні.

Окрім того, відповідно до ч. 5 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Втім п.3 ч.1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

ОСОБА_1 був сповіщений про дати, час та місце призначених у справі судових засідань та не був позбавлений можливості направити до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, або можливості повідомити суд про причини неявки, втім зазначеною можливістю позивач не скористався.

Окрім того у апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що довіряє своєму представнику, але не у повному обсязі.

Апеляційний суд звертає увагу, що матеріали справи не місять жодних доказів представлення інтересів ОСОБА_1 іншою особою, позовну заяву підписано безпосередньо позивачем, згідно розписки про отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі відповідну копію ухвали суду отримано також ОСОБА_1 особисто, як і вчинено підпис на рекомендованому повідомлені про вручення поштового відправлення про отримання повістки із викликом у підготовче засідання 27.11.2019 року.

Щодо посилань апелянта на ст.ст.6,8 Конституції України та Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод апеляційний суд зазначає наступне.

Дійсно, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить з того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків.

Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. "Право на суд" не є абсолютним. Право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави та з боку держави може бути піддане обмеженням, зокрема шляхом встановлення певної процедури розгляду справи.

Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності. Особа на власний розсуд користується своїми процесуальними правами та обов`язками відповідно до зазначених положень, а також положень, визначених ст. ст 43, 49 ЦПК України, але зобов`язана здійснювати їх добросовісно (ч. 1 ст. 44 ЦПК України).

Неявка позивача в судове засідання є його волевиявленням, проявом дії принципу диспозитивності. В цьому контексті повторна неявка належним чином повідомленого позивача є конклюдентними діями, якими робиться заява про залишення позову без розгляду, а також є правовим наслідком нездійснення позивачем права брати участь у судовому засіданні. Таким чином законодавець передбачив баланс захисту прав як позивача, який повторно не з`явився у судове засідання, так і відповідача, який у зв`язку з такою неявкою вимушений витрачати свої час та кошти.

Процесуальна бездіяльність у суді першої інстанції ОСОБА_1 , враховуючи його обізнаність про час розгляду справи, не може ставити під сумнів здійснення судочинства судом.

Згідно з ч. 5 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Дії суду, як особливого суб`єкта владних повноважень, регламентовані процесуальним кодексом, дискреція на обрання варіантів дій судом має бути прямо передбачена в процесуальному законі.

Втім, за змістом зазначених вище норм в разі повторної неявки позивача в судове засідання за умови, що він був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, суд безальтернативно зобов`язаний залишити позовну заяву без розгляду.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України"). Це не є порушенням прав учасників спору. Європейський суд з прав людини у своїй практиці висловлював правову позицію про те, що обмеження доступу до суду з метою запобігання зловживанню процесуальними засобами також загалом може визнаватися таким, що має легітимну мету (Рішення Європейського суду з прав людини у справі Моннелл і Морріс проти Сполученого королівства.)

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд констатує, що посилання апелянта на виявлення судом першої інстанції неповаги та порушення честі та гідності позивача є безпідставними та такими, що суперечать діючому цивільно-процесуальному законодавству, нормам міжнародних нормативно-правових актів, які є частиною національного законодавства та матеріалам справи.

Посилання апелянта на рекомендації його знайомого щодо залучення спеціалістів з центрів безоплатної правової допомоги апеляційний суд не приймає як такі, що на вішення справи по суті не вливають, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, положення діючого національного законодавства, норми міжнародних нормативно-правових актів, які є частиною національного законодавства, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без змін оскаржуване рішення.

Окремо, апеляційний суд роз`яснює, що відповідно до ч.2 ст. 256 ЦПК України особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

28.12.2020 року м. Одеса