Справа № 703/1262/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2020 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Прилуцького В.О.

за участі:

секретаря судового засідання Бондаренко А.І.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Попельнюх Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Алексєєв Максим Юрійович про визнання рішення про реєстрацію права власності незаконним та зобов`язання вчинити дії,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся з позовом в суд до АТ «Приват Банк» у якому просив визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32990377 від 17 грудня 2016 року 11 год. 55 хв. 18 сек. Приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Алексєєва М.Ю., яким проведено державну реєстрацію права власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «Приват Банк», скасувати реєстраційний запис та поновити відомості в державних реєстрах.

В обґрунтування позову посилається на те, що оскаржуваним рішенням нотаріуса на підставі іпотечного договору від 27 березня 2007 року, укладеного між ЗАТ «Приват Банк» та ОСОБА_1 задоволено вимоги іпотекодержателя шляхом державної реєстрації за відповідачем права власності на спірну квартиру. Позивач зазначив, що спірна квартира є предметом іпотеки, якою забезпечено виконання кредитних зобовязань в іноземній валюті, відповідає вимогам ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому право власності за відповідачем зареєстровано нотаріусом з порушенням вимог чинного законодавства.

Позивач в в судовому засіданні позов підтримав, просив суд його задовільнити з підстав наведених у позовній заяві.

Представник позивача, адвокат Кирик О.В. в судовому засіданні позов підтримала. Вказала на те, що дійсно між позивачем та ЗАТ «Приват Банк» було укладено договір кредиту 27 березня 2007 року. Для забезпечення виконання умов кредитного договору цього ж дня між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки. За умова якого банку в іпотеку було передано квартиру АДРЕСА_1 . Оскільки позивач вчасно кредит не повертав, банк звернувся до суду з позовом про стягнення боргу, який було задоволено. 14 грудня 2016 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алексєєвим М.Ю. було оформлено право власності на квартиру надану в іпотеку за ПАТ КБ «Приват Банк». Вважає такі дії нотаруса незаконними, оскільки відповідно до ЗУ «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлено заборону примусового стягнення нерухомого житлового майна, яке вважається предметом застави за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті та за умови, що таке майно використовується як місце постійного проживання позичальника. Цим законом не передбачено переоформлення права власності на іпотечне майно за банком, відповідно державна реєстрація права власності за ПАТ «Приват Банк» підлягає скасуванню та поновленню запису про право власності за позивачем. Просила суд позов повністю задовільнити та стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати за сплату судового збору.

Представник відповідача, Попельнюх Т ОСОБА_3 , в судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконфернц зв`язку позов не визнала, просила суд відмовити у його задоволенні. Вказала на те, що для забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору між позивачем та АТ КБ «Приват Банк» від 27 березня 2007 року було укладено догвір іпотеки квартири АДРЕСА_1 . Відповідно до договору іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, в разі якщо при настанні строку виконання зобов`язання, воно не буде виконано, у разі порушення позичальником зобов`язання за кредитним договором та/або договором іпотеки, а також порушення інших зобов`язань. Рішенням суду від 4 листопада 2015 року з позивача було стягнуто заборгованість за кредитним догором в зв`язку з невиконанням умов кредитного договору. Після чого банк на підставі ст. 36 та 37 ЗУ «Про іпотеку» позасудовим шляхом мав на меті звернути стягнення на предмет іпотеки та надав нотаріусу всі необхідні документи, після чого право власності на квартиру, надану позивачем в іпотеку, було зареєстроване за ПАТ КБ «Прит Банк». Позивач під час укладення договору іпотеки був ознайомлений із його умовами, про що свідчить його підпис, де зокрема п. 27 передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, чим банк і скористався у даному випадку. Вважає, що нотаріус не мав права відмовити у державній реєстрації права власності за банком на іпотечне майно, тому його дії відповідають вимогам закону, в зв`язку з чим не підлягає до скасування державна реєстрація права власності на квартиру за ПАТ КБ «Приват Банк».

Третя особа у судове засідання не з`явився, до суду надійшла заява в якій він вказав, що просить суд провести розгляд справи у його відсутність, у вирішенні питання по суті спору покладається на розсуд суду.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши позицію сторін, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 27 березня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Приват Банк» (в послідуючому змінено назву на АТ «Приват Банк») і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № СSS0GK00000178, відповідно до якого позивачу було надано кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії у розмірі 20800 доларів США для купівлі 2 х кімнатної квартри, зі сплатою відсотків в сумі 245,37 доларів США та кінцевою датою повернення боргу до 26 березня 2027 року (а.с.8-12).

З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за кредитним договором 27 березня 2007 року між ПАТ «Приват Банк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір. Відповідно до зазначеного договору, ОСОБА_1 передала в іпотеку двокімнатну квартиру загальною площею 48,9 кв.м. по АДРЕСА_2 (а.с.13-16).

Відповідно до п. 22 договору іпотеки, звернення стягення здійснюється на підставі: або рішення суду, або виконавчого напису нотаріуса, або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. Звернення стягнення на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється відповідно до пункту 27 цього договору іпотеки та ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» (а.с. 15).

Оскільки ОСОБА_1 не повертав вчасно позичені кошти, це призвело до заборгованості за вказаним кредитним договором та банк звернувся до суду із позовом про стягення боргу.

Заочним рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 23 квітня 2015 року, яке залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 4 листопада 2015 року з ОСОБА_1 на корисить ПАТ КБ «Приват Банк» стягнуто заборгованість за кредитом від 27 березня 2007 року станом на 21 січня 2015 року в сумі 19654,71 долари США (а.с.17-18).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що 14 грудня 2016 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алексєєвим М.Ю, було оформлено право власності за ПАТ КБ «Приват Банк» на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 (а.с.19-20).

Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч.3. ст.10 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень встановлено», що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про обєкти та субєктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Згідно з частиною другою цієї статті передбачено, що перелік документів для здійснення державної реєстрації прав та порядок державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до ч.4 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Згідно частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно;12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення обєкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу обєкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом;4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями;6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленогочастиною третьоюстатті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, обєктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі;11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; 12) заявника, який звернувся із заявою про державну реєстрацію прав, що матиме наслідком відчуження майна, внесено до Єдиного реєстру боржників.

Згідно частини другої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Зміст процитованих правових норм вказує, що за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державний реєстратор може прийняти одне із рішень: про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або про відмову в державній реєстрації; у свою чергу рішення про державну реєстрацію прав приймається за умови подання заявником достатніх та належним чином оформлених документів, відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно, а також підстав для відмови у державній реєстрації.

Таким чином, в межах спірних правовідносин необхідно встановити наявність підстав для проведення державної реєстрації прав та внесення запису про державну реєстрацію права власності на спірний об`єкт нерухомого майна за ПАТ КБ «Приват Банк».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону.

Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» .

Згідно статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що сторони у договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частин першої та другої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Системний аналіз положень статей 17, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку, що згода іпотекодавця про передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, таких як: чинність іпотеки, невиконання або неналежне виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на вказане майно.

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 07 липня 2004 року.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Пунктом 16.7 Договору іпотеки укладеного між сторонами 27 березня 2007 року передбачено права банку на предмет іпотеки, зокрема: п. 16.7.1 з метою задоволення своїх вимог банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого небуть із зобов`язань, кредитним договором вони не будуть виконані.

Крім того п. 18.13 Договору іпотеки передбачено звернення стягнення на Предмет застави у випадках, передбачених п.п. 16.7.1, 16.7.2,16.9 цього договору, здійснюється відповідно до чинного законодавства України та цього договору. Якщо банку у випадку порушення заставодавцем умов кредитного договору набуває права звернення стягнення на предмет застави, він може використовувати таке право у випадках: затримання сплати частинами кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, або перевищення сумою заборгованості суми кредиту бульш як на 10% або несплати позичальником більше однієї виплати, яка перевищує 5 % суми кредиту, іншого істотного порушення умов даного договору.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мораторій» на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, встановлено заборону примусового стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

У свою чергу, мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Тому, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки зазначений Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, тому є лише правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

При цьому, положеннями цього Закону не встановлено, що іпотека припиняється, а лише передбачено заборону примусового стягнення нерухомого житлового майна.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі N 51404742 та Постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/1310/17.

Таким чином, положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлена загальна заборона примусового стягнення такого майна без згоди власника (незалежно від субєкта, який здійснює таке стягнення), що фактично і було зроблено за результатами прийняття оскаржуваного у даній справі рішення.

Судом встановлено, що спірна квартира підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання позичальника ОСОБА_1 , що, зокрема, підтверджується інформаційною довідкою Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а загальна площа не перевищує 140 кв. метрів.

При цьому, під час судового розгляду справи представником відповідача, не надано суду доказів проведення перевірки щодо відповідності вказаного об`єкта нерухомого майна наведеним положенням Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Статтею 26 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Стаття 124 Конституції України передбачає, що до юрисдикції судів віднесено всі правові відносини, що виникають у державі. Відповідно до ст. 19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Згідно із ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання, оспорювання. Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів передбачено визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, припинення правовідношення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд приходить до висновку, що за наслідками прийнятого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алексєєвим М.Ю. рішення про проведення державної реєстрації права власності на двукімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 за ПАТ КБ «Приват Банк» за відповідним застереженням в іпотечному договорі, фактично відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Враховуючи вище викладене, дослідивши матеріали справи та з`ясувавши її дійсні обставини, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо: скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32990377 від 17 грудня 2016 року 11 год. 55 хв. 18 сек. приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Алексєєва М.Ю., яким проведено державну реєстрацію права власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «Приват Банк» (); скасування реєстраційного запису приватного нотаріусу Черкаського міського нотаріального округу Алексєєва М.Ю. про право власності № 18100451 від 14 грудня 2016 року на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «Приват Банк» (); понолення відомостей в державних реєстрах речових прав на нерухоме майно про об`єкти нерухомого майна двокімнатну квартиру на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що передували скасованим записам та стягнення судового збору є законними та обґрунтованими, тому підлягають задоволенню.

З квитанції № 35 від 26 березня 2019 року (а.с.1) вбачається, що позивач ОСОБА_1 сплатив при подачі позову до суду судовий збір у розмірі 2305 грн. 20 коп., які і просить суд стягнути позивач на його користь з відповідача.

Згідно з ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати у розмірі 2305 грн. 20 коп. судового збору, оскільки позов підлягає до задоволення.

Враховуючи вище викладене та керуючись ст. 5, 81, 89, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, ст. 15, 16 ЦК України, ст. 55, 124 КУ України, ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ЗУ «Про іпотеку», суд,-

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Алексєєв Максим Юрійович про визнання рішення про реєстрацію права власності незаконним та зобов`язаня вчинити дії,- задовільнити повністю.

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32990377 від 17 грудня 2016 року 11 год. 55 хв. 18 сек. Приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Алексєєва М.Ю., яким проведено державну реєстрацію права власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «Приват Банк» ().

Скасувати реєстраційний запис приватного нотаріусу Черкаського міського нотаріального округу Алексєєва М.Ю. про право власності № 18100451 від 14 грудня 2016 року на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «Приват Банк» ().

Поновити відомості в державних реєстрах речових прав на нерухоме майно про об`єкти нерухомого майна двокімнатну квартиру на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що передували скасованим записам.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» (вул. Грушевського, 1 д м. Київ, ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого по АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_1 судовий збір в сумі 2305 грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду через Смілянський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 14 лютого 2020 року

Головуючий: В. О. Прилуцький