КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2020 року м. Київ Справа 754/18019/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 липня 2020 року, ухвалене у складі судді Грегуль О.В.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи, такою що втратила право користування житлом,

встановив:

У грудні 2019 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , для зняття з реєстрації місця проживання.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 липня 2020 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 для зняття з реєстрації місця проживання.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 768 грн. 40 коп. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Зазначає, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції посилається на те, що обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту, припинена, при цьому ж судом першої інстанції встановлюється, що відповідач зареєстрована в спірній квартирі з 23.04.1992 року. Факт проживання ОСОБА_1 в даній квартирі може підтверджувати лист-вимога позивача про усунення перешкод в користуванні майном, шляхом зняття з реєстраційного обліку місця проживання, виселення та звільнення житлового приміщення від особистих речей.

Таким чином, позивач була обізнана та мала реальну можливість дізнатися про обтяження квартири у вигляді права користування іншою особою. Вважає, що тривалий час проживання у спірній квартирі/будинку особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати квартиру/будинок житлом цієї особи в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Звертає увагу на постанову Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18 з подібних правовідносин.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду скасувати.

Представник позивача ОСОБА_4 заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення представників учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_2 свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона є новим власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гайдук Ю.О., від 15.07.2019 року та акта про реалізацію предмета іпотеки, затвердженого 31 травня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Яцишиним А.Ф. Позивач не дає згоди на подальше проживання і реєстрацію відповідача в спірній квартирі, а тому просила визнати відповідача такою, що втратила право користування квартирою.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, відповідач ОСОБА_1 вказувала, що вона була власником спірної квартири, яка є єдиним її місцем проживання, проте 06.02.2008 року вона уклала фіктивний договір купівлі-продажу з ОСОБА_5 , який у свою чергу передав дану квартиру в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк». У січні 2020 року вона звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права власності та визнання договору купівлі-продажу фіктивним, і на даний період часу спір розглядається судом.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є новим власником квартири АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва від 15.07.2019 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Місце проживання відповідача у спірній квартирі зареєстроване з 23.04.1992 року.

Враховуючи, що обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту, припинена, а будь-яких конкретних правових доказів про повне або часткове спростування позовних вимог відповідач до суду не надала і судом таких доказів не здобуто, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції письмових доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

За змістом частин 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується,розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна буді-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ч.1 ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушеного її права власності від будь-яких осіб, будь-яким передбаченим законом способом. Визначальним для захисту такого права на підставі цієї норми, є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 пояснив, що відповідач ОСОБА_1 до 06.02.2008 року була власником квартири АДРЕСА_1 . 06.02.2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого відповідач продала спірну квартиру своєму сину ОСОБА_5 . Того ж дня, 06.02.2008 року, між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав останньому у кредит грошові кошти на суму 110 500 доларів США. З метою забезпечення зобов`язань за договором кредиту 06.02.2008 року між банком та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, предметом якого є спірна квартира. При цьому представник відповідача стверджував, що метою кредитування не було придбання спірної квартири; кредитні кошти були використані на придбання іншого майна, а не спірної квартири.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 серпня 2017 року, яке набуло законної сили, у справі № 761/41842/16-ц встановлено, що 06 лютого 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_5 було укладено договір кредиту № 013/062-к, відповідно до якого банк надав ОСОБА_5 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 110 500 доларів США, зі сплатою 11,75 % річних та кінцевим терміном погашення заборгованості до 06 лютого 2030 року.

Зазначеним судовим рішенням стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту від 06.02.2008 року у загальному розмірі 284 488, 56 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 17 червня 2016 року 7 085 085 грн. 74 коп.

Зі змісту свідоцтва від 15.07.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гайдук Ю.О., про належність квартири на праві власності ОСОБА_2 також вбачається, що квартира раніше належала ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 06.02.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С. за реєстровим № 566.

Відповідно до витягу з Державного реєстру іпотек від 11.12.2019 року, з метою забезпечення зобов`язань за договором кредиту 06.02.2008 року між ПАТ «Уксоцбанк» та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, предметом якого є спірна квартира АДРЕСА_1 . Вказаний договір іпотеки було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С. за реєстровим № 567 ( а.с. 12).

Як вбачається зі змісту ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 23 листопада 2018 року у справі № 761/41842/16-ц за заявою ПАТ «Укрсоцбанк» про виправлення помилки у виконавчому документі, на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 серпня 2017 року по цивільній справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, 06 вересня 2018 року було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» (за договором кредиту № 013/062-к від 06.02.2008 року) заборгованості у розмірі 284 488 доларів США 56 центів, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 17 червня 2016 року - 7 085 085 грн. 74 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 106 276,27 грн.

Зі змісту протоколу № 404859 проведення прилюдних торгів від 10.05.2019 року ДП «Сетам» вбачається, що 10.05.2019 року відбулись електронні торги з продажу квартири АДРЕСА_1 , яка перебуває під іпотекою, з ціною продажу 712 900 грн. 81 коп., переможцем яких стала позивач ОСОБА_2 ( а.с. 19-21)

Відповідно до свідоцтва від 15.07.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гайдук Ю.О. відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 41 Закону України «Про іпотеку» та на підставі акта про реалізацію предмета іпотеки, затвердженого приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Яцишиним А.М., позивачу ОСОБА_2 належить на праві власності майно, що складається з двокімнатної квартири, загальною площею 55, 86 кв.м., житловою площею 30,0 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач ОСОБА_2 є власником зазначеної квартири з 15 липня 2019 року. ( а.с. 11).

Таким чином, за результатами розгляду справи встановлено, що відповідач ОСОБА_1 з 23.04.1992 року зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_1 , власником якої вона була до 06 лютого 2008 року.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 ст. 346 ЦК України визначено, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Враховуючи, що зміст права власності, відповідно до ст. 317 ЦК України, складаютьправа володіння, користування та розпоряджання своїм майном, то з припиненням права власності ОСОБА_1 06.02.2008 рокуприпинилось і її право користування даною квартирою.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Однак жодних доказів про те, що після відчуження належної їй квартири у 2008 році відповідач ОСОБА_1 продовжувала користуватись квартирою як член сім`ї нового власника ОСОБА_5 - матеріали справи не містять.

Натомість з рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 серпня 2017 року у справі № 761/41842/16-ц вбачається, що ОСОБА_5 має зареєстроване місце проживання за іншою адресою у Шевченківському районі м. Києва.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач була обізнана та мала реальну можливість дізнатися про обтяження квартири у вигляді права користування іншою особою, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки право власності позивача ОСОБА_2 на спірну квартиру не може бути обмежене у його здійсненні за викладених обставин, адже право відповідача на користування квартирою припинилось ще у 2008 році у зв`язку з відчуженням нею квартири на користь іншої особи.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів відхиляє посилання представника відповідача на правову позицію Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18, в якій касаційний суд дійшов висновку про те, що позивач, прийнявши квартиру у дар, тобто безоплатно набувши у власність майно, знав про проживання в ньому відповідача - члена сім`ї колишнього власника цього житла, яка не має іншого житла, тому його право на це майно не може бути захищено, шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яка внаслідок цього стане безхатченком. Фактичні обставини, зазначені у постанові Верховного Суду у справі № 754/613/18, суттєво відрізняються від обставин даної справи, а тому викладена правова позиція не може бути застосована у даній справі.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що вказана правова позиція, виходячи із фактичних обставин даної справи, також не може бути застосована, оскільки у даній справі набуття позивачем права власності на спірну квартиру відбулось на підставі проведення електронних торгів з реалізації іпотечного майна, попереднім власником якого був ОСОБА_5 . При цьому відповідачем не надано до справи доказів про те, що вона проживає у квартирі як член сім`ї попереднього власника ОСОБА_5 , натомість встановлено, що відповідач була власником квартири до 06.02.2008 року, коли здійснила відчуження квартири на користь вказаної особи.

Враховуючи викладене, колегія суддів, надавши оцінку співмірності втручання у право відповідача, та з урахуванням встановлених обставин, вважає, що право власності позивача на спірну квартиру, яка набута шляхом придбання на електронних торгах, має бути захищено шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а тому доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає необґрунтованими.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та встановленими обставинами.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374-376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 05 листопада 2020 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.