ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/29/20 Справа № 214/2860/17 Суддя у 1-й інстанції - Гринь Н.Г. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2020 року м.Кривий Ріг

справа № 214/2860/17

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Чубіна А.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі Виконавчий комітет Криворізької міської ради, ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 серпня 2018 року, яке постановлено суддею Гринем Н.Г. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 27 серпня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

В травні 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Виконавчого комітету Криворізької міської ради про встановлення факту проживання однією сім' єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Уточнивши 31.10.2017 року позовні вимоги та включивши до кола відповідачів ОСОБА_2 , позивач просила суд встановити факт її проживання однією сім`єю із ОСОБА_4 у період часу з 1996 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року, визнати її спадкоємцем першої черги спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнати за нею право власності на спадкове майно, а саме: 1/2 частку житлового будинку А-1 загальною площею 167,6 кв.м, житловою площею 105,1 кв.м, а саме квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 79,8 кв.м, житловою площею 48,6 кв.м з господарчими побудовами: В АДРЕСА_2 - замощення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та земельні ділянки площею 0,108 га. кадастровий номер :06:108:0032 для ведення особистого підсобного господарства, земельна ділянка площею 0,1000 га, кадастровий номер :06:108:0031 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в порядку спадкування за законом, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування позову позивач зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , з яким вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1996 року за адресою: АДРЕСА_4 .

Позивач зауважувала на тому, що з самого початку їх сумісного проживання у ОСОБА_4 були постійні проблеми із здоров`ям, оскільки він мав клінічний діагноз гіпертонічна хвороба, стенокардія напруги, атеросклероз, гіпертрофія лівого шлуночка. Стан здоров`я її цивільного чоловіка був нестабільним через його скарги на постійні головні болі в лобній області імпульсуючого характеру, шум в голові, головокружіння, погіршення пам`яті, поганий сон, болі в області серця.

В останні три роки життя стан ОСОБА_4 значно погіршився і це відмічалось у медичних висновках. За життя ОСОБА_4 опікувалась лише вона, а інколи його сестра ОСОБА_5 Похоронами ОСОБА_4 займалась виключно вона, а його онука ОСОБА_2 , лише була на них присутньою, і за його життя допомоги не надавала та участі у його житті не приймала.

Також позивач зауважувала на тому, що до 2013 року вона з ОСОБА_4 разом опікувались за його хворою матір`ю ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . При оформленні спадщини після ОСОБА_6 вона та ОСОБА_4 сплатили половину її вартості його сестрі ОСОБА_5 . Таким чином, при набутті ОСОБА_4 права на спадкове майно були витрачені її власні кошти.

За життя ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом належало домоволодіння розташоване за адресою: АДРЕСА_4 та земельна ділянка розміром 0,2080 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 . Вище вказана земельна ділянка складається із двох земельних ділянок: 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер :06:108:0031 та 0,1080 га для ведення особистого підсобного господарства, кадастровий номер :06:108:0032.

На підставі наведеного вище позивач просила задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 21 серпня 2018 року позивні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період часу з 1996 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання її спадкоємцем першої черги спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та про визнання за нею права власності на частину майна в порядку спадкування за законом та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення вказаних позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що судом при ухваленні рішення допущено неповне з`ясування обставин справи, не надано належної оцінки обставинам справи, не надано можливості представнику позивача надати необхідні докази по справі та справу розглянуто за нормами нового Цивільно-процесуального кодексу України, в той час як позов було пред`явлено за Цивільно-процесуальним кодексом України, в редакції 2004 року.

Позивач зауважує на тому, що суд першої інстанції порушив її процесуальні права, оскільки відмовив у задоволенні клопотання про повторний допит свідків, які могли б підтвердити безпорадність стану ОСОБА_4 та наданні їй строку для можливості пред`явлення належних доказів такого стану померлого, як то акту свідків сусідів від 11.12.2017 року та медичних документів, які надані суду апеляційної інстанції.

Крім того, судом першої інстанції не було вирішено питання про можливість призначення та проведення посмертної судово-психіатричної експертизи для встановлення фізіологічного стану ОСОБА_4

Відзив на апеляційну скаргу не подався.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_7 , які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, представника правонаступника ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_8 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 (том 1 а.с. 6).

З 1996 року та на момент смерті ОСОБА_4 він проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з позивачем ОСОБА_1 , що підтверджується поясненнями свідків, Актом від 22.03.2017 року, складеним зі слів сусідів, посвідченим уповноваженою особою вуличного комітету №16, з якого вбачається, що у домоволодінні за адресою, АДРЕСА_4 з 1996 року і на день його смерті власник ОСОБА_4 мешкав разом із ОСОБА_1 (том 1 а.с.7), довідкою вуличного комітету за № 2184, засвідченого завідуючою організаційного відділу виконавчого комітету Саксаганської районної місті ради, за якою Позивач дійсно проживає за вище вказаною адресою (том 1 а.с.8).

Після смерті ОСОБА_4 , відкрилась спадщина на належне йому за життя майно: Ѕ частки житлового будинку А-1 загальною площею 167,6 кв.м, житловою площею 105,1 кв.м, а саме квартиру 2 (два) загальною площею 79,8 кв.м, житловою площею 48,6 кв.м, з такими господарчими побудовами: В погріб, Ж сарай, З літній душ, І водо колонка, ІІІ замощення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (том 1 а.с.11,12), земельні ділянки розташовані за адресою по АДРЕСА_3 , а саме: земельна ділянка, кадастровий номер :06:108:0031 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та земельна ділянка з кадастровим номером :06:108:0032 для ведення особистого підсобного господарства (том 1 а.с.14-17).

Після смерті ОСОБА_4 , позивач звернулась із заявою про прийняття спадщини, однак постановою державного нотаріуса Сьомої Криворізької нотаріальної контори Грабевник О.В. від 27.09.2016 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки заявницею не надано документального підтвердження факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (том 1 а.с.19).

Рішення суду першої інстанції не оскаржено в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в цій частині не підлягає перегляду судом апеляційної інстанції.

Відмовляючи позивачу в задоволенні позовних вимог в частині визнання її спадкоємцем першої черги спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та про визнання за нею права власності на частину майна в порядку спадкування за законом, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Звертаючись до суду з позовом про зміну черговості спадкування позивач зазначила, що ОСОБА_4 перебував у безпорадному стані і потребував обов`язкової сторонньої допомоги, так як постійно хворів та мав такі хвороби як гіпертонічна хвороба, стенокардія напруги, атеросклероз, гіпертрофія лівого шлуночка, що є підставою для застосування ст. 1259 ЦК України і надає їй право спадкування наряду зі спадкоємцем першої черги.

Відповідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України, передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи.

Частиною 1 ст. 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Згідно зі ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Частиною 2 ст. 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

За змістом частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг; 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.

Для задоволення такого позову необхідна наявність всіх п`яти зазначених вище обставин.

У абз. 3 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Застосування частини другої статті 1259 ЦК України, з урахуванням принципу змагальності цивільного судочинства, вимагає доведення позивачем факту проживання з спадкодавцем однією сім`єю, опікування, матеріального забезпечення спадкодавця протягом тривалого часу, а також перебування спадкодавця в безпорадному стані, тобто стані, зумовленому похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли особа не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Відповідно до ст.ст. 12, 80 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Така правова позиція є сталою, та висловлена Верховним Судом, зокрема, у Постановах від 08 серпня 2019 року у справі № 683/825/15-ц, від 10 грудня 2019 року у справі № 641/4483/17.

Крім того, установлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у порядку позовного провадження, не звільняє позивача від обов`язку доведення обставин, які закон визначає підставами для зміни черговості спадкування.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у Постанові від 23 грудня 2019 року у справі № 638/3070/17.

На думку колегії суддів, позивачем по справі, відповідно до вимг ст.ст. 12, 80 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 на момент смерті перебував у безпорадному стані, не міг самостійно забезпечити умови свого життя та потребував стороннього догляду, допомоги та піклування.

У зв`язку з наведеним вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність, визначених ч. 2 ст. 1259 ЦК України, підстав для надання позивачу права на спадкування після смерті ОСОБА_4 разом з спадкоємцем першої черги.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що при ухваленні рішення судом допущено неповне з`ясування обставин справи, не надано належної оцінки обставинам справи, оскільки, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що судом не було надано можливості представнику позивача надати необхідні докази по справі колегія суддів не бере до уваги, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, протягом розгляду даного позову представником повивача неодноразово заявлялись клопотання, як то про виклик та допит свідків, та витребування письмових доказів (том 1 а.с.35,76), які задовольнялись судом першої інстанції, що свідчить про відсутність підстав вважати, що суд першої інстанції чинив перешкоди позивачу та її представнику у можливості збирання доказів по справі.

Колегія суддів вважає таким, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що справу розглянуто за нормами Цивільно-процесуального кодексу України, в редакції 2017 року, в той час як позов було пред`явлено за Цивільно-процесуальним кодексом України, в редакції 2004 року, оскільки, відповідно до пункту 9 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції порушив її процесуальні права, оскільки відмовив у задоволенні клопотання про повторний допит свідків, які могли б підтвердити безпорадність стану ОСОБА_4 та наданні їй строку для можливості пред`явлення належних доказів такого стану померлого, як то акту свідків сусідів від 11.12.2017 року та медичних документів, які надані суду апеляційної інстанції, оскільки, в матеріалах справи відсутнє клопотання позивача або її представника про повторний допит свідків, які були допитані 17 серпня 2017 року в судовому засіданні в суді першої інстанції за клопотанням позивача від 21.06.2017 року, а протокол судового засідання, яке відбулось в день постановлення рішення, а саме 21.08.2018 року, не містить посилань на те, що позивачем, або її представником, були заявлені будь-які клопотання, як то надання позивачу строку для можливості пред`явлення належних доказів безпорадного стану ОСОБА_4 , акту свідків сусідів від 11.12.2017 року та медичних документів. Зауважень на протокол судового засідання ні позивачем, ні її представником, подано не було.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що акт сусідів від 11.12.2017 року не є медичним висновком та не може бути належним та допустимим доказом безпорадного стану ОСОБА_4 .

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було вирішено питання про можливість призначення та проведення посмертної судово-психіатричної експертизи для встановлення фізіологічного стану ОСОБА_4 , оскільки ні позивачем, ні її представником, відповідне клопотання в суді першої інстанції заявлено не було.

Клопотання позивача про призначення судово-психіатричної експертизи, яке заявлено позивачем в суді апеляційної інстанції, колегією суддів відхилене, оскільки, відповідно до вимог ч.3 ст. ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У правовій позиції висловленій Верховним Судом у Постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 192/875/17, зазначено, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як положення статті 43 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої права й виконувати процесуальні обов`язки.

Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу у дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Виходячи з принципу змагальності цивільного процесу, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції у суді першої інстанції.

У силу принципу змагальності сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь, зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення.

Гарантіями реалізації принципу змагальності є відповідальність за неподання доказів до суду.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем по справі та її представником в суді першої інстанції клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи не заявлялось, та доказів неможливості з об`єктивних причин заявити таке клопотання суду, апеляційної інстанції не надано.

При цьому слід зауважити, що судом апеляційної інстанції, з наданих позивачем доказів встановлено, що ОСОБА_4 хворів на тяжке захворювання, яке мало періодичні загострення, внаслідок чого проходив курси лікування, однак ці лікування були періодичні, він був неодноразово госпіталізований і згідно медичної документації перебував у стані середньої тяжкості (а.с.163-168). При цьому, посилання позивача в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції на те, що вона мала депозитний вклад, з якого знімала кошти для лікування ОСОБА_4 , не підтверджені належними та допустимими доказами. Крім того, як пояснила позивач в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції вона, за життя ОСОБА_4 отримувала мінімальну пенсію, в той час як розмір пенсії ОСОБА_4 не був обмежений мінімальним. Посилання позивача в судовому засіданні в суді апеляційної скарги на те, що вона, за життя матері ОСОБА_4 , піклувалася нею, не є підставою для задоволення даного позову.

Об`єктивних даних про перебування ОСОБА_4 внаслідок тяжкого захворювання чи похилого віку у безпорадному стані, через який він не міг самостійно себе забезпечити і потребував постійного стороннього догляду, як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, не встановлено.

Отже, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_9 , тому ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують наведеного та зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13 лютого 2020 року.

Головуючий:

Судді: