Єдиний унікальний номер 725/4667/19
Номер провадження 2/725/660/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2020 року. Першотравневий районний суд м.Чернівці

в складі:

головуючої судді Вольської-Тонієвич О.В.,

при секретарі Кушлак Л.Л.

за участю:

позивачки - ОСОБА_1

представника позивачки - адвоката Снігур Н.М.,

представника відповідача Державної казначейської служби України - Василик І.С.

представника прокуратури Чернівецької області - Балук О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до держави Україна в особі Державної казначейської служби України (місцезнаходження: вул.Бастіонна,6 м.Київ) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до Першотравневого районного суду м.Чернівці із вказаним вище позовом.

У позові посилалась на те, що вироком Першотравневого районного суду м.Чернівці від 24.01.2014 року її було засуджено за вчинення злочинів, передбачених ст.ст.191 ч.5, ч.4 ст.190, ч.3 ст.28 ч.2 ст.364-1, ч.3 ст.28, ч.2 ст.366, ч.3 ст.209 КК України до 8 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на три роки , з конфіскацією коштів або іншого майна, одержаного злочинним шляхом та з конфіскацією всього належного їй на праві власності майна, зі штрафом в розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5100 грн.

Не погодившись із вироком суду, 21.02.2014 року нею було його оскаржено до суду апеляційної інстанції.

Разом з тим, апеляційним судом Чернівецької області ухвалою від 08.04.2014 року вирок суду першої інстанції набрав законної сили тимчасово, оскільки ця ухвала 03.03.2015 була скасована колегією суддів судової палати у кримінальних справах ВСС України у зв`язку із невідповідністю її вимогам ст.119 КПК України.

У подальшому вирок Першотравневого районного суду м.Чернівці від 24.01.2014 року ще двічі був предметом розгляду судом апеляційної та касаційної інстанції.

Лише 17.08.2016 року вирок суду першої інстанції набрав законної сили після розгляду її апеляційної скарги новим складом колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційної суду Чернівецької області.

За результатами розгляду поданої нею 21 лютого 2014 року апеляційної скарги ухвалою суду від 17.08.2016 року їй знижено міру покарання до семи років позбавлення волі, а її дії, які були інкриміновані обвинуваченням за ч.3 ст.28 ст.366 ч.2 КК України перекваліфіковані на ст.28 ч.1 ст.366 КК України.

Таким чином, судове провадження стосовно неї тривало протягом двох років і чотирьох місяців, що порушує будь-які розумні строки, визначені ч.2 ст.28 КПК України.

Вважає, що при розгляді апеляційною інстанцією поданої нею апеляційної скарги, державою Україна не виконано обов`язку забезпечити право кожної людини до ефективних та справедливих послуг у сфері юстиції та правосуддя, закріплених в Конституції, національному законодавстві та міжнародних зобов`язаннях.

Відповідальність держави за затягування апеляційним судом провадження у справі, по якій вона впродовж більш ніж двох років не набула повного статусу засудженої особи, вона вбачає у неналежному виконанні суддями двох колегій суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційної суду Чернівецької області своїх повноважень, внаслідок чого цим державним органом судової влади їй завдано матеріальну та моральну шкоду.

Так, зокрема, невідповідність прийнятих судами рішень нормам КПК, стала підставою для скасування цих рішень судом касаційної інстанції. У зв`язку із цим, її матері довелося укладати угоди із адвокатами, так як вона була етапована з Чернівецького СІЗО до місця відбування покарання.

У період, коли справа переглядалася судами апеляційними та касаційної інстанції, вона відбувала покарання в Уманській виправній колонії №129, так як згідно ухвали апеляційного суду Чернівецької області її було взято під варту.

Вважає, що з моменту взяття її під варту ухвалою апеляційного суду Чернівецької області, яка в подальшому була скасована судом касаційної інстанції, вона була незаконно піддана кримінальному покаранню згідно вироку суду, який не набрав законної сили.

Таким чином, внаслідок порушення права на справедливий і публічний розгляд кримінального провадження у розумні строки, їй було спричинено матеріальну шкоду, яка полягала у необхідності нести витрати на послуги захисників.

Крім того, їй було спричинено й моральну шкоду, яка полягала у довготривалих переживаннях стосовно терміну призначеного покарання, оскільки у неї на той момент на утриманні був неповнолітній син 2001 року народження, виховання якого лягло на плечі її матері. Також, аналізуючи формальне відношення суддів до її доводів, маючи намір особистою присутністю вплинути на результат розгляду апеляційної скарги, вона тричі була етапована з колонії до СІЗО в м.Київ та Чернівці.

Вказані обставини неабияк вплинули на її самопочуття, так як умови етапування принижували її людську гідність, не відповідали санітарним та гігієнічним нормам.

Враховуючи фактичні обставини, викладені у позовній заяві, просила суд стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України завдану їй матеріальну шкоду в сумі 25 240 грн., 116 844 грн. - завданої моральної шкоди та понесені судові витрати.

02 жовтня 2019 року представником відповідача Державної казначейської служби України - Васлик І. подано відзив на позовну заяву ОСОБА_1 . У своєму відзиві представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_1 була засуджена судом за вчинення кримінальних правопорушень, за що відповідно, їй і було призначене покарання. Вважає, що право на відшкодування шкоди має лише особа, яку було незаконно засуджено.

Ухвалою суду від 13.11.2019 року до участі у справі залучено прокуратуру Чернівецької області для здійснення представництва інтересів держави в особі Державної казначейської служби України.

Прокурором також надано відзив на позовну заяву, де він, посилаючись на норми чинного законодавства, а також фактичні обставини справи, просив у задоволенні позову відмовити. Зокрема, на думку прокурора, ОСОБА_1 в кінцевому результаті була визнана винною за вчинення інкримінованих їй злочинів. Тривалий розгляд кримінального провадження відносно позивачки був зумовлений обсягом матеріалів кримінального провадження, а також її незгодою із рішеннями судів та їх оскарження. Крім того, ОСОБА_1 була взята під варту ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 08.04.2014 року, тому саме з цього часу обчислюється строк відбування покарання засудженої ОСОБА_1 . У подальшому, час розгляду кримінального провадження судами вищої інстанції, зарахований у строк відбування покарання позивачки, а тому, відсутні підстави стверджувати про порушення її права на розгляд справи у розумні строки. Більше того, ОСОБА_1 тричі етапувалася до СІЗО для участі у судових засіданнях саме за власним клопотанням. Крім того, на думку прокурора, понесення витрат на правову допомогу були зумовлені тим, що ОСОБА_1 не погоджувалася із рішеннями судів та їх оскаржувала, реалізуючи тим самим своє процесуальне право на оскарження рішення суду.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 підтримала обставини, викладені нею у позовній заяві. Додала, що весь час, протягом якого тривав судовий розгляд кримінального провадження відносно неї, вона відчувала страх та безпорадність, оскільки не знала чим закінчиться судовий розгляд. Після того, як її було взято під варту, вона була відправлена до місця відбування покарання в Уманську виправну колонію. Умови етапування були жахливими, оскільки вагони, де перевозили засуджених, не відповідали санітарним нормам, у них не було вікон, не вистачало місця для всіх. Як наслідок, в одному вагоні їхали люди як здорові, так і хворі. Крім того, вона хвилювалася за свого неповнолітнього сина, який залишився з її матір`ю. Додала, що на умови етапування та ув`язнення вона в установленому законом порядку не скаржилася. Під час етапування її для участі в судових засіданнях умови також були жахливі, а саме етапування тривало довгий період часу. При цьому підтвердила, що не бажала брати участь в судових засіданнях шляхом відеоконференцзв`язку, оскільки хотіла особисто бути присутньою в судових засіданнях.

Представник позивача - адвокат Снігур Н.М. підтримала обставини, викладені у позовній заяві та просила позов задовольнити.

Представник відповідача Державної казначейської служби України - Васлик І. в судовому засіданні надала пояснення аналогічні письмовим, що містяться в матеріалах справи. Просила у задоволенні позову відмовити.

Прокурор також підтримала надані нею раніше письмові пояснення та просила врахувати їх при прийнятті рішення по справі.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд дійшов переконливого висновку про те, що у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити, виходячи з наступних підстав:

Як було встановлено судом, вироком Першотравневого районного суду м.Чернівці від 24.01.2014 року позивачку ОСОБА_1 було засуджено за вчинення злочинів, передбачених ст.ст.191 ч.5, ч.4 ст.190, ч.3 ст.28 ч.2 ст.364-1, ч.3 ст.28, ч.2 ст.366, ч.3 ст.209 КК України до 8 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на три роки , з конфіскацією коштів або іншого майна, одержаного злочинним шляхом та з конфіскацією всього належного їй на праві власності майна, зі штрафом в розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5100 грн. (а.с.9-40).

Не погодившись із вказаним вироком суду, ОСОБА_1 оскаржила його до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 08.04.2014 року вирок суду першої інстанції змінено: провадження в частині обвинувачення за ст..209 ч.3 КК України закрито, у зв`язку із чим, строк позбавлення волі змінено з восьми років на сім. Крім того, ОСОБА_1 змінено запобіжний захід з домашнього арешту на тримання під вартою (а.с.41-50).

Однак ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах ВСС України від 03.03.2015р. вказана вище ухвала апеляційного суду Чернівецької області скасована та призначено новий судовий розгляд в суді апеляційної інстанції (а.с.51-56).

В подальшому ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернівецької області від 29.07.2015 року вирок Першотравневого районного суду м.Чернівці від 24.04.2014 року змінено: провадження в частині обвинувачення за ст.209 ч.3 КК України закрито; за сукупністю злочинів ОСОБА_1 призначене в тому числі й покарання у виді семи років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на три роки , з конфіскацією всього належного їй на праві власності майна, зі штрафом в розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5100 грн. Запобіжний захід засудженій залишено на утримання під вартою, а строк покарання відраховувався з моменту взяття її під варту, тобто з 08.04.2014 року (а.с.57-69).

Разом з тим, наведена вище ухвала була скасована ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах ВСС України від 23.03.2016 року (а.с.70-74).

Лише 17.08.2016 року колегією суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційної суду Чернівецької області Кухарську Л.Д. було засуджено за вчинення злочинів, передбачених ст.ст.191 ч.5, 190 ч.4, 28 ч.3 ст.364-1 ч.2 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на сім років з позбавленням права займати посади, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на три роки, з конфіскацією всього належного їй на праві власності майна. Строк відбуття покарання ОСОБА_1 відраховувався з з 08.04.2014 року, тобто з моменту взяття її під варту. Крім того, у строк відбуття покарання ОСОБА_1 зараховано період перебування її під вартою в Київському слідчому ізоляторі,куди вона доставлялася для участі у судовому засіданні, а також коли вирок суду щодо неї не набрав законної сили, а саме: з 25.02.2015 року по 29.07.2015 року та з 23.03.2016 року по 17.08.2016 року (а.с.75-88).

Варто зазначити, що щоразу при перегляді вироку суду першої інстанції судами вищої інстанції ОСОБА_1 була особисто присутня в судових засіданнях, так як була етапована з Уманської виправної колонії (а.с.92-99).

Згідно норми ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є право кожної особи звернутися до суду із позовом про відшкодування майнової та немайнової (моральної) шкоди.

У той же час, національним законодавством передбачено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Так, ст.1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Статтею 130 КПК України також передбачено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.

Крім цього, підстави, умови та порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду визначено й нормами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон).

Так, ст.2 вказаного Закону визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

?постановлення виправдувального вироку суду;

?встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

?закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

?закриття справи про адміністративне правопорушення.

Отже, виходячи зі змісту наведених вище норм чинного законодавства, слід дійти висновку, що законодавцем чітко визначено випадки, за яких особа може вимагати відшкодування шкоди, що спричинена незаконними діями державних органів, у тому числі, органами досудового розслідування, прокуратури, суду. В першу чергу законодавець звертає увагу на те, що такі дії вказаних вище державних органів повинні бути незаконними.

Як було встановлено судом, ОСОБА_1 вироком суду була засуджена за вчинення умисних злочинів, за що відповідно, їй було призначене покарання у виді позбавлення волі. При цьому, незважаючи на неодноразове оскарження вироку суду, позивачка в кінцевому результаті була засуджена за вчинення злочинів та вирок суду відносно неї набрав законної сили.

Чинне законодавство визначає покарання як захід примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого (ст.50 КК України). Очевидно, що відбуваючи покарання, засуджена особа обмежується у відповідних правах та свободах, відчуває певний дискомфорт та переживання морального характеру. Однак в цьому й полягає мета покарання: виправлення засудженого та запобігання вчинення ним нових злочинів, не завдаючи при цьому йому фізичних страждань та не допускаючи принижень його честі і гідності.

Таким чином, на думку суду, посилання позивачки ОСОБА_1 на те, що в ході судового розгляду внаслідок непрофесійних дій суддів апеляційної інстанції були порушені її законні права, оскільки судовий розгляд справи тривав досить довго, а умови етапування її до суду, для розгляду апеляційних та касаційних скарг, не відповідали санітарним та побутовим вимогам, внаслідок чого принижували її людську гідність, не можуть бути підставами для відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

При цьому суд виходить з того, що тривалий розгляд кримінального провадження був пов`язаний насамперед з великою кількістю учасників кримінального провадження, кількістю епізодів вчиненого діяння, обсягом письмових доказів. Більше того, етапування ОСОБА_1 до апеляційного та касаційного суду відбувалося саме за її клопотанням, оскільки вона не погоджувалася брати участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції. До того ж, позивачка підтвердила, що не зверталася з відповідними скаргами чи заявами до уповноважених органів з приводу незадовільних умов її етапування.

Що ж стосується посилання ОСОБА_1 на те, що у ході судового розгляду кримінального провадження вона була вимушена укладати угоди із захисниками, у зв`язку із чим, несла відповідні матеріальні витрати, то слід зазначити наступне:

Так, ст.42 КПК України передбачено, що кожному підозрюваному чи обвинуваченому надано право мати захисника.

Витрати, пов`язані з оплатою допомоги захисника, несе підозрюваний, обвинувачений (ст.120 КПК).

З матеріалів справи вбачається, що захист інтересів обвинуваченої ОСОБА_1 протягом усього часу судового розгляду кримінального провадження відносно неї здійснювався адвокатом Снігур Н.М. Кухарська Л.Д. користувалася послугами вказаного захисника з власного бажання, про що свідчать договори про надання правової допомоги, укладені з адвокатом Снігур Н.М. Будь-яких відомостей про те, що позивачка бажала отримати захисника з числа адвокатів Центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги(які надають безкоштовну правову допомогу) матеріали справи не містять.

Отже, користуючись послугами захисника ОСОБА_2 , в тому числі й на стадії оскарження вироку суду до судів вищої інстанції, позивачка ОСОБА_1 таким чином, на думку суду, реалізувала своє право на захист, а тому, суд не може розцінювати вказані судові витрати як матеріальну шкоду, яка спричинена їй діями суду чи органами дізнання.

Згідно роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування

моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, з`ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази, суд дійшов до переконливого висновку про те, що позивачкою ОСОБА_1 не доведено факту спричинення їй матеріальної та моральної шкоди, яка заподіяна непрофесійними діями суду апеляційної інстанції, а обставини, на які посилається позивач у своєму позові за яких вона пережила певні моральні страждання та понесла матеріальні витрати, пов`язані виключно із реалізацію її права на захист у кримінальному провадженні та у подальшому із відбуванням покарання за вироком суду, який набрав законної сили.

Керуючись, ст..1,2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»постановою ПВСУ №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» ст.ст.16,22,23,1173-1176 ЦК України, ст.ст.42,120,130 КПК України, ст.ст.4,5,12,49,76-80,258,259,263 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці О. В. Вольська-Тонієвич