ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

03 листопада 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/5510/19

Головуючий у першій інстанції Ковальова Т.Г.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1258/20, 22-ц/4823/1246/20

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Бобрової І.О., Шитченко Н.В.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26 серпня 2020 року (ухвалене о 16:13) та на додаткове рішення цього ж суду від 03 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення без надання іншого житлового приміщення, -

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив усунути йому перешкоди у користуванні житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами (садибою) за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами (садиби) без надання іншого житлового приміщення.

Позов обґрунтовував тим, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу він придбав вказаний спірний житловий будинок для особистого проживання. З моменту набуття ним права власності на даний житловий будинок у відповідачів право користування ним припинилося, однак, останні до цього часу проживають у будинку, чим створюють позивачу перешкоди у здійсненні його права власності, вільного користування та розпорядження своїм майном, на вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення не реагують.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26.08.2020 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03.09.2020 стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 6 000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказані вище рішення та додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішення суду, обставинам справи, та неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що на норму ст. 116 ЖК УРСР позивач посилався лише в частині того, що вважає, що відповідачі після одержання вимоги про звільнення житлового приміщення фактично самоправно продовжують його займати. На вказану норму позивач посилався лише як на норму, застосовану у системному зв`язку з положеннями ст. 321, 391 ЦК України у справах про захист приватної власності про усунення перешкод у користуванні своїм майном.

Позивач вважає, що суд першої інстанції неналежним чином оцінив співмірність та пропорційність втручання у мирне володіння майном та надав невиправдану перевагу правам відповідачів перед правами позивача, який має право мирно володіти своїм майном та не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. При цьому, районний суд фактично поклав на позивача тягар соціального забезпечення житлових прав відповідачів, які має нести держава, а не позивач, як приватна особа.

Заявник зазначає, що суд першої інстанції не врахував того, що відповідачі не стануть безхатченками, оскільки ОСОБА_3 має житло, яке хоч і є гуртожитком (зі слів представника відповідачів), але вона на нього має право і в ньому зареєстровано її місце проживання, а відповідач ОСОБА_2 є членом її сім`ї, він ніколи не був власником житлового будинку по АДРЕСА_1 та свого часу вселився до нього як член сім`ї тодішнього власника ОСОБА_3 .

Вказує, що він дійсно знав, що у будинку зареєстрований ОСОБА_2 , про що зазначено у договорі купівлі-продажу, однак також йому було відомо про рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 09.10.2013 справа № 740/3352/13-ц за позовом попереднього власника будинку ОСОБА_4 до відповідачів, яким було усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_4 права користування та розпорядження своїм майном шляхом виселення відповідачів з спірного житлового будинку. Рішення суду набрало законної сили та було ухвалене за позовом ОСОБА_4 до відповідачів у зв`язку з придбанням нею вказаного будинку на прилюдних торгах, судом було встановлено, що відповідачі неправомірно займають спірне житлове приміщення і підлягають виселенню з нього.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що апеляційна скарга є безпідставною та не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції законним та таким, що не підлягає скасуванню.

Зазначає, що рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 19.08.2016 було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та встановлено обставини, які мають преюдиційне значення в силу ст. 82 ЦПК України.

Вказує, що у п. 4 договору купівлі-продажу житлового будинку від 12.08.2019 зазначено, що в даному приміщенні зареєстрований та проживає ОСОБА_2 , а у п. 4,3 - продавець свідчить, що право користування житловим будинком у третіх осіб відсутнє, що не відповідає дійсності, оскільки рішеннями Апеляційного суду Чернігівської області від 19.08.2016 та Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 05.02.2018 у справі №740/2807/17 встановлено, що відповідачі правомірно проживають у будинку за адресою АДРЕСА_1 та мають право користуватися житловим приміщенням.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача адвоката Луєнка Ю.В., який просив задовольнити апеляційну скаргу, представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Приходька С.О., який просив залишити рішення суду без змін, перевіривши доводи апеляційної скарги та доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд виходив з того, що виселення відповідачів зі спірного житлового будинку, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є виправданим, необхідним для захисту прав позивача та покладає на відповідачів надмірний тягар, оскільки вони не мають іншого житла.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що ОСОБА_1 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 12.08.2019 набув у власність від ОСОБА_4 житловий будинок за АДРЕСА_1 , загальною площею 46,6 кв.м (а.с. 9-10).

У цей же день, 12.08.2019, нотаріусом проведено державну реєстрацію права власності на вказаний житловий будинок за ОСОБА_1 , номер запису про право власності 32787816, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 4 (а.с. 11).

У п. 1.6, 4.2 - 4.5 договору купівлі-продажу від 12.08.2019 вказано, що продавець стверджує, що на момент укладення цього договору вказаний вище житловий будинок, який відчужується, не перебуває під арештом чи забороною, щодо нього не ведуться судові спори, він не заставлений, у податковій заставі не перебуває, відносно нього не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування іншими особами, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не переданий, як юридична адреса він не використовується. Треті особи не мають права на цей житловий будинок.

Покупцю відомо, що в житловому будинку, який відчужується, зареєстрований ОСОБА_2 , що підтверджено довідкою, виданою виконавчим комітетом Ніжинської міської ради від 29.07.2019 за № 18-29/1943.

Продавець свідчить, що право користування відчужуваним житловим будинком у третіх осіб відсутнє. Зміст ст. 403, 405 ЦК України нотаріусом роз`яснено.

Сторони свідчать, що житловий будинок, який відчужується, повністю звільнений для вільного і безперешкодного користування покупцем.

Житловий будинок, який відчужується, оглянутий покупцем. Недоліків, які перешкоджають використанню житлового будинку за цільовим призначенням, на момент огляду не виявлено.

Встановлено та не оспорюється, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживають у вказаному житловому приміщенні, ОСОБА_2 зареєстрований у ньому (а.с. 22), ОСОБА_3 проживає без реєстрації.

Згідно з довідкою відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Броварської міської ради Київської області від 14.11.2019 № 1-11/2196 ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 28.04.2011 по теперішній час (а.с. 24). Вказане житло є гуртожитком.

12.09.2019 ОСОБА_1 була направлена відповідачам вимога про виселення з житлового будинку у десятиденний строк з дня її отримання (а.с. 12-19).

У справі також встановлено, що ОСОБА_3 відповідно до іпотечного договору від 05.06.2008 передала в іпотеку АКБСР «Укрсоцбанк» в якості забезпечення виконання нею зобов`язань за договором кредиту № 935/8-193 від 05.06.2008 спірний жилий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належав ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі договору дарування жилого будинку, а також земельну ділянку за вказаною адресою, яка належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування земельної ділянки.

Спірний будинок, який був предметом іпотечного договору, не придбавався за рахунок коштів кредиту, ОСОБА_3 була власником вказаного будинку та земельної ділянки на підставі договорів дарування.

При здійсненні виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-685, виданого Ніжинським міськрайонним судом 07.07.2010, відповідно до акту державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 09.07.2012, для задоволення грошових вимог ПАТ «Укрсоцбанк» в особі Київської міської філії ПАТ «Укрсоцбанк» в сумі 550 029,20 грн складено відповідний акт про реалізацію предмета іпотеки. Акт видано на підставі протоколу № 25-036/12-1 проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна ТОВ «Укрспецторг Групп» 29.06.2012.

З протоколу № 25-036/12-1 проведення прилюдних торгів від 29.06.2012 та акту державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 09.07.2012 вбачається, що переможець торгів ОСОБА_4 купила житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами та земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який до цього належав ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі договору дарування житлового будинку, який посвідчений 31.05.2008 приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Кізуб Т.Є. та зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 1671, право власності зареєстровано згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 19039919, виданого КП Ніжинське МБТІ Чернігівської обласної ради 02.06.2008, номер запису 2015 в книзі 7, реєстраційний номер об`єкта 22735096.

Свідоцтвом від 23.07.2012, зареєстрованим в реєстрі за № 1112, приватний нотаріус Ніжинського міського нотаріального округу Чернігівської області Бублик Т.М. відповідно до статей 54, 62 Закону України «Про виконавче провадження» та на підставі акту державного виконавця на реалізацію предмета іпотеки, затвердженого 09.07.2012 начальником ВДВС Ніжинського МРУЮ Чернігівської області, посвідчив, що ОСОБА_4 належить на праві власності житловий будинок загальною площею 72,2 кв.м, житловою площею 41,0 кв.м та земельна ділянка площею 0,884 га, кадастровий номер :03:008:0051, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи та встановлені рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 19.08.2016 (справа №740/981/16-ц) у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення. Даним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено (а.с. 33-39).

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 05.02.2018 (справа № 740/2807/17), залишеним без змін постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 31.05.2018, задоволено позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа ПАТ «Чернігівобленерго», про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. Усунуто перешкоди ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_4 відновити електропостачання житлового будинку АДРЕСА_1 через відповідне звернення у встановленому порядку до ПАТ «Чернігівобленерго» (а.с. 40-41). Вказаним судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 правомірно проживають у спірному житловому будинку та мають право користування ним.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 2 ЦПК України, згідно з якою завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Згідно ч. 1 ст. 317, ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Частиною першою статті 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Зі справи вбачається та встановлено судом, що ОСОБА_3 була власницею житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування житлового будинку від 31 травня 2008 року, ОСОБА_2 як її чоловік набув право користування спірним житлом згідно із законом, як член сім`ї власника житлового приміщення, тобто відповідачі набули охоронюване законом право на мирне володіння майном як власник спірного майна та член сім`ї власника (колишнього власника) майна.

У подальшому право власності на житло набула ОСОБА_4 , придбавши житловий будинок на прилюдних торгах з реалізації спірного житлового будинку як предмета іпотеки, яка відчужила цей житловий будинок позивачу ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу.

Виселення відповідачів у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останніх на житло та можливої недобросовісності дій сторін договору купівлі-продажу квартири, внаслідок яких ОСОБА_3 та ОСОБА_2 можуть втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченками.

Сторонами не заперечується той факт, що відповідачі постійно проживають у спірному житловому будинку. Будь-які докази про те, що відповідачі чинять комусь перешкоди в користуванні чи доступі до квартири у матеріалах справи відсутні.

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, номери інформаційних довідок 230735832, 230735187:

- за ОСОБА_3 зареєстровано право приватної власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 22735096, номер запису 2015 в книзі 7, підстава виникнення права власності: договір дарування, р. № 1671, 31.05.2008, Кізуб Т.Є. приватний нотаріус Ніжинського міського нотаріального округу; відомості про інші речові права відсутні;

- права власності на будь-яке нерухоме майно за ОСОБА_2 не зареєстровані, відомості про інші речові права відсутні;

- за ОСОБА_1 , крім права власності на спірний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , також зареєстровано в цілому право приватної власності на трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_3 , на підставі договору купівлі-продажу від 08.09.2011, р. № 3171.

Водночас, як встановлено судом та зазначалось вище, у нотаріально посвідченому договорі купівлі-продажу спірного житлового будинку від 12.08.2019 (п. 1.6, 4.2 - 4.5) вказано, що продавець стверджує, що на момент укладення цього договору вказаний вище житловий будинок, який відчужується, не перебуває під арештом чи забороною, щодо нього не ведуться судові спори, він не заставлений, у податковій заставі не перебуває, відносно нього не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування іншими особами, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не переданий, як юридична адреса він не використовується; треті особи не мають права на цей житловий будинок; продавець свідчить, що право користування відчужуваним житловим будинком у третіх осіб відсутнє; зміст ст. 403, 405 ЦК України нотаріусом роз`яснено; сторони свідчать, що житловий будинок, який відчужується, повністю звільнений для вільного і безперешкодного користування покупцем; житловий будинок, який відчужується, оглянутий покупцем; недоліків, які перешкоджають використанню житлового будинку за цільовим призначенням, на момент огляду не виявлено.

У даному договорі зазначено, що покупцю відомо, що в житловому будинку, який відчужується, зареєстрований ОСОБА_2 , що підтверджено довідкою, виданою виконавчим комітетом Ніжинської міської ради від 29.07.2019 за № 18-29/1943 (п. 4.2).

Отже, зазначення у договорі купівлі-продажу спірного житлового будинку від 12.08.2019 вказаних вище обставин щодо відсутності прав на неї у третіх осіб та, що житловий будинок, який відчужується, повністю звільнений для вільного і безперешкодного користування покупцем, не відповідало дійсності.

При цьому, у договорі вказано, що у спірному житловому будинку зареєстрований ОСОБА_2 , а житловий будинок оглянутий покупцем і недоліків, які перешкоджають використанню житлового будинку за цільовим призначенням, на момент огляду не виявлено, тобто позивач під час огляду будинку мав можливість виявити, що відповідачі проживають у будинку та з`ясувати у них підстави такого проживання, а також довідатися про їх наміри щодо подальшого проживання у будинку після його відчуження або про їх відмову від свого права та готовність звільнити будинок у такому випадку, про що вірно зазначено судом першої інстанції.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що йому було відомо про рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 09.10.2013 (справа №740/3352/13-ц) у справі за позовом попереднього власника будинку ОСОБА_4 до відповідачів, яким було усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_4 права користування та розпорядження своїм майном шляхом виселення відповідачів зі спірного житлового будинку. Однак вказане рішення не було виконано у зв`язку із пропуском пред`явлення виконавчого листа до виконання, відповідачі продовжили проживати у спірному житлі.

У подальшому, рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 19.08.2016 (справа № 740/981/16-ц) було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення. У цій справі апеляційним судом встановлено, що позивач набула право власності на спірний будинок у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, позивач передала в іпотеку будинок, придбаний не за рахунок кредиту, а який було їй подаровано, а тому відсутні передбачені законом підстави для виселення відповідачів із спірного житлового будинку без надання їм іншого постійного житла.

Отже позову нового власника спірного житлового будинку ( ОСОБА_1 ), у якому проживають відповідачі, про виселення останніх передував позов попереднього власника спірного житлового будинку ( ОСОБА_4 ) з аналогічних підстав, і неповідомлення позивача про наявність вищевказаних судових рішень містить ознаки введення останнього в оману щодо відсутності прав у третіх осіб, а саме у ОСОБА_3 , на законне проживання у житловому будинку.

Обставини справи свідчать, що попередній власник спірного житлового будинку ОСОБА_4 була достовірно обізнана про право відповідачів на користування житловим будинком та про обтяження спірного будинку у вигляді постійного проживання у ній відповідачів, при цьому до продажу будинку позивачу ОСОБА_1 у 2019 році безрезультатно намагалася виселити відповідачів у судовому порядку у 2016 році.

При цьому, позивач, як набувач спірного майна, за певної обачності мав реальну можливість дізнатися про обтяження будинку у вигляді права користування відповідачами, чи міг передбачити характер та вагу обтяження його майбутньої нерухомості, у тому числі з урахуванням фактичної обізнаності про реєстрацію та проживання у будинку відповідача ОСОБА_2 та наявність судових спорів та невиконаних судових рішень з приводу виселення відповідачів з будинку.

Враховуючи встановлені обставини справи, вищенаведені норми чинного міжнародного та національного законодавства, виселення відповідачів із спірного житлового будинку ставить під загрозу соціальний статус останніх, які можуть стати безхатченками, втративши право користування спірним житлом, яким згідно з матеріалами справи відповідачі користуються на законній підставі протягом тривалого часу.

За викладених обставин, районний суд вірно оцінив законність виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності такого втручання, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що відповідачі не є такими, що самоправно вселилися до спірного житлового приміщення, тому підстави, передбачені ст. 116 ЖК УРСР, на яку посилався ОСОБА_1 у своєму позові, для їх виселення відсутні.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неналежним чином оцінив співмірність та пропорційність втручання у мирне володіння майном та надав невиправдану перевагу правам відповідачів перед правами позивача, який має право мирно володіти своїм майном та не може бути позбавлений своєї власності інакше, з огляду на те, що відповідно до викладених норм міжнародного та національного законодавства права відповідачів підлягають захисту і позбавлення права на житло має ґрунтуватись не лише на вимогах закону, але має бути оцінено на предмет того, що таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідачів. Зі справи вбачається, що позивач має у власності інше житло - трикімнатну квартиру в АДРЕСА_4 , а отже його доводи про придбання спірного житлового будинку для особистого проживання не є переконливими.

Враховуючи, що за інформацією з державних реєстрів встановлено відсутність зареєстрованих за відповідачами прав власності чи інших речових прав на будь-яке інше нерухоме майно (житлове приміщення), є необґрунтованими твердження заявника про те що відповідачі не стануть безхатченками, втративши право користування житлом, яким вони користуються протягом тривалого часу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що у зв`язку із задоволенням його апеляційної скарги та скасуванням рішення суду першої інстанції також підлягає скасуванню і додаткове рішення цього ж суду з відмовою відповідачам у стягненні з позивача судових витрат на правничу допомогу адвоката. Будь-яких інших доводів щодо незаконності або необґрунтованості додаткового рішення апеляційна скарга не містить.

Додатковим рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03.09.2020, враховуючи складність справи, кваліфікацію і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини, суд першої інстанції стягнув на користь відповідача ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6 000 грн.

Стягуючи витрати на професійну правничу допомогу, районний суд виходив з того, що відповідачем ОСОБА_2 надано належні та допустимі докази на підтвердження того, що ним були дійсно понесені вищезазначені витрати по оплаті наданих послуг з правової допомоги.

Представництво у суді відповідача ОСОБА_2 здійснював адвокат Приходько С.О. згідно із ордером на надання правової допомоги серії ЧН №0171195 від 27.11.2019, виданого на підставі договору-доручення про надання правової допомоги від 24.11.2019 (а.с. 29, 66).

На підтвердження понесених відповідачем витрат на правову допомогу в матеріалах справи містяться розрахунок розміру витрат на правничу допомогу адвоката, який передбачає надання послуг зі складання відзиву на позовну заяву 2 000 грн та участь у судових засіданнях представника 4 000 грн, та квитанція до прибуткового касового ордера від 27.11.2019 про сплату ОСОБА_2 6 000 грн (а.с. 64, 65).

Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

У зв`язку із відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26 серпня 2020 року, переглядаючи додаткове рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що додаткове рішення цього ж суду від 03 вересня 2020 року - підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26 серпня 2020 року та додаткове рішення цього ж суду від 03 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 листопада 2020 року.

Головуюча Судді: