Постанова

Іменем України

05 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 610/1818/16-ц

провадження № 61-25039св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (у ході розгляду справи змінило назву на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»),

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 03 жовтня 2016 року у складі судді Усенко С. І. та рішення Апеляційного суду Харківської області від 20 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Шаповал Н. М., Кіся П. В., Хорошевського О. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк (далі - ПАТ КБ) «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що між банком та ОСОБА_1 11 березня 2008 року укладено кредитний договір № HAT0G9, за умовами якого останньому було надано 68 175 грн кредиту зі сплатою відсотків за кредитними коштами у розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 11 березня 2018 року.

У подальшому, за заявою ОСОБА_1 вказаний кредитний договір переведено з валюти гривні у валюту - долар США. Розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку склав 14 150,84 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Вказувало, що свої зобов`язання за договором та угодою банк виконав у повному обсязі, а саме надав позичальнику кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Позичальник не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору.

У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором позичальник станом на 06 квітня 2016 року має заборгованість у розмірі 8 679,17 доларів США, яка складається з: 6 388,47 доларів США - заборгованість за кредитом; 1 139,81 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 244,77 доларів США - заборгованість за комісією за користування кредитом; 483,69 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; а також штрафи відповідно до договору: 9,59 доларів США - штраф (фіксована частина), 412,84 доларів США - штраф (процентна складова).

Ураховуючи наведене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 11 березня 2008 року № HAT0G9 у розмірі 8 679,17 доларів США, що за курсом 26,07, відповідно до службового розпорядження Національного банку України (далі - НБУ) від 06 квітня 2016 року складає 226 265,87 грн.

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсною додаткової угоди до договору.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що за період дії вказаного кредитного договору ним належно виконувались умови договору, але банк, без належного попередження та без підписання змін до договору, збільшив відсоткову ставку, чим порушив умови пункту 1.1. договору. Крім того, банк безпідставно, порушуючи умови договору, перераховував на рахунок для сплати відсотків, значно більші суми ніж передбачено договором. Після його звернення до банку для отримання пояснень щодо його незаконних дій, керівник відділення пояснив, що повідомлення про підвищення відсоткової ставки йому дійсно не було відправлено та запропоновано підписати додаткову угоду, якщо він її не підпише, то йому протягом 30 днів буде направлена вимога про погашення всієї суми кредиту, яка на той момент складала 67 074,96 грн та буде розпочата процедура примусового продажу житла. Після його пояснень, що на даний час вказаної суми він не має, керівник відділення банку надав для підписання додаткову угоду до договору, пояснивши, що є можливість зменшити розмір процентної ставки за договором на рівні приблизно 14 % річних та незначно збільшити платежі за договором, для цього треба погодитись на зміну валюти кредиту на долар США.

Посилався на те, що він не був ініціатором змін до договору про зміну валюти кредиту, підписати вказану додаткову угоду від 11 вересня 2008 року він був змушений під тиском тяжкої обставини, у вигляді можливості залишитись без квартири.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсною додаткову угоду від 11 вересня 2008 року до договору про іпотечний кредит від 11 березня 2008 року № HAT0G9, укладену між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» та зобов`язати ПАТ КБ «Приватбанк» приймати від нього платежі у гривні під 15 % річних згідно умов вказаного договору про іпотечний кредит.

Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 19 серпня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» та зустрічний позов ОСОБА_1 об`єднано в одне провадження для спільного розгляду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 03 жовтня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 226 265,87 грн та витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 3 393,39 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що банк виконав свій обов`язок за кредитним договором від 11 березня 2008 року, надавши ОСОБА_1 обумовлену сумукоштів, а останній не виконує належно свої зобов`язання з повернення кредиту, у зв`язку із чим у нього виникла заявлена банком заборгованість.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд виходив з того, що останнім не надано доказів того, що спірна додаткова угода до кредитного договору була ним підписана проти його справжньої волі, внаслідок застосування до нього фізичного чи психологічного тиску з боку працівників банку.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 20 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 03 жовтня 2016 року змінено.

Зменшено розмір заборгованості за кредитним договором від 11 березня 2018 року № НАТОG9, стягнутий з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» з 226 265,87 грн до 215 253,19 грн з яких: заборгованість за тілом кредиту - 6 388,47 доларів США, що складає 166 547,41 грн, заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 1 139,81 доларів США, що складає 29 714,84 грн, заборгованість по комісії за користування кредитом - 244,77 доларів США, що складає 6 381,15 грн, заборгованість з пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 12 609,79 грн.

У задоволенні позову про стягнення штрафів - відмовлено.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову банку, за винятком вимог про стягнення з відповідача штрафу, оскільки одночасне стягнення пені та штрафу, які є одним видом цивільно-правової відповідальності, суперечить положенню статті 61 Конституції України.

При цьому, апеляційний суд погодився з тим, що ОСОБА_1 не довів вимог свого зустрічного позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» й задовольнити його зустрічний позов.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди надали неправильну правову оцінку доказам у справі та не врахували усіх його доводів, зокрема, не звернули увагу на те, що між сторонами не було правовідносин з отримання ним у борг доларів США, оскільки він отримав кредит у гривні.

Вказує, що він не ініціював зміни валюти кредиту, яка не принесла йому жодної вигоди. Додаткова угода була укладена під тиском працівників банку.

Зазначає, що банк не надав судам належних доказів повідомлення його про підвищення процентної ставки.

Відзив (заперечення) на касаційну скаргу відповідач до суду не подав.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу Лідовцю Р. А.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

11 березня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № HAT0G9.

Відповідно до умов договору банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 68 175 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 11 березня 2018 року.

26 червня 2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» надіслав ОСОБА_1 повідомлення про те, що Державна іпотечна установа, яка була створена Кабінетом Міністрів України у 2004 році, відмовилась в рефінансуванні іпотечних кредитів, виданих ПАТ КБ «ПриватБанк», оскільки такі кредити оформлялись на пільгових умовах і надалі банку не були компенсовані. Відповідно до даних умов, банк підняв процентну ставку з 11 серпня 2008 року, яка склала 2,09 % в місяць.

Згідно із заяви ОСОБА_1 кредитний договір від 11 березня 2008 року № HAT0G9 переведено з валюти гривня у валюту долар США. Розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку складає 14 150,84 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до курсу НБУ від 06 квітня 2016 року, 2 607,72 грн еквівалентно 100 доларам США.

ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, у зв`язку із чим, станом на 06 квітня 2016 року, за розрахунком банку має заборгованість у розмірі 8 679,17 доларів США, яка складається з наступного: 6 388,47 доларів США - заборгованість за кредитом; 1 139,81 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 244,77 доларів США - заборгованість за комісією за користування кредитом; 483,69 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; а також штрафи відповідно до договору: 9,59 доларів США - штраф (фіксована частина), 412,84 доларів США - штраф (процентна складова), що за курсом НБУ станом на 06 квітня 2016 року складає 226 265,87 грн.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають не повністю.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15, в якій були встановлені подібні правовідносини.

Встановивши, що ПАТ КБ «ПриватБанк» виконав свій обов`язок за кредитним договором від 11 березня 2008 року, з урахуванням додаткової угоди до вказаного договору від 11 вересня 2008 року, надавши ОСОБА_1 кошти у кредит, а останній не виконує належно свої зобов`язання з повернення кредиту, у зв`язку із чим у нього виникла заявлена банком заборгованість, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що є підстави для задоволення позову банку.

При цьому, апеляційний суд правильно змінив рішення районного суду, зменшивши стягувану суму заборгованості та відмовивши у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів, оскільки одночасне стягнення пені та штрафу за одне й те саме порушення суперечить положенню статті 61 Конституції України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 10 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до положень частини третьої статті 10, частин першої, четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що ним не доведено підписання додаткової угоди до кредитного договору проти його справжньої волі, внаслідок застосування до нього фізичного чи психологічного тиску з боку працівників банку, що є його процесуальним обов`язком відповідно до статей 10, 60 ЦПК України 2004 року.

Доводи касаційної скарги про те, що банком не доведено видачу йому кредитних коштів у доларах США не заслуговують на увагу, оскільки судами було встановлено, що кредитний договір від 11 березня 2008 року № HAT0G9 за його власноручно написаною заявою було переведено з валюти гривня у валюту долар США. Крім того, ним тривалий час виконувалися умови договору у доларах США, з урахуванням зміненої процентної ставки.

Посилання на те, що банк незаконно підвищив процентну ставку, не попередивши його про це, також спростовуються встановленими судами обставинами, а саме тим, що 26 червня 2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» надіслав ОСОБА_1 повідомлення про те, що Державна іпотечна установа, яка була створена Кабінетом Міністрів України у 2004 році, відмовилась в рефінансуванні іпотечних кредитів, виданих ПАТ КБ «ПриватБанк», у зв`язку з тим, що такі кредити оформлялись на пільгових умовах і надалі банку не були компенсовані. Відповідно до даних умов, банк підняв процентну ставку з 11 серпня 2008 року, яка склала 2,09 % на місяць.

Отже, доводи касаційної скарги в зазначеній частині не можуть бути підставами для скасування рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі заявника доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Разом з тим, крім вимог про стягнення тіла кредиту, відсотків та пені банк заявляв вимоги про стягнення заборгованості з комісії, а саме винагороду за резервування ресурсів.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки немають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.

Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як резервування ресурсів, надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку.

Оскільки резервування ресурсів здійснюється з метою надання кредиту позичальнику, тобто банком фактично встановлено додаткову винагороду за видачу кредитних коштів, за дії, які банк вчиняє на власну користь, оскільки отримує прибуток у вигляді відсотків за користування кредитними коштами, така операція відповідає економічним потребам самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено номативно-правовими актами.

Частинами першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

З огляду на зазначене, положення спірного кредитного договору від 11 березня 2008 року про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок.

Вказаний висновок узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду в частині стягнення: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 6 388,47 доларів США, що складає 166 547,41 грн, заборгованість по відсоткам за користування кредитом у розмірі 1 139,81 доларів США, що складає 29 714,84 грн, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у розмірів 12 609,79 грн та зустрічного позову ОСОБА_1 , а також рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні вимог банку про стягнення штрафу слід залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів у вказаних частинах не спростовують, на законність та обґрунтованість їх рішень у цих частинах не впливають.

Рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду в частині стягнення заборгованість зі сплати комісії за користування кредитом у розмірі 244,77 доларів США, що складає 6 381,15 грн,з підстав, передбачених статтею 412 ЦПК України, необхідно скасувати, відмовивши у задоволенні позовних вимог у цій частині.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але судові рішення у вказаній частині ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне скасувати їх у цій частині та ухвалити нове рішення.

Щодо судових витрат

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Враховуючи, що колегія суддів скасовує судові рішення в частині стягнення комісії у розмірі 6 381,15 грн, що є 2,8 % ціни позову, та відмовляє у задоволенні позову банку у цій частині, то рішення суду першої інстанцій в частині розподілу судових витрат, залишене без змін у цій частині апеляційним судом, слід скасувати в частині стягнення витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору у розмірі 95,03 грн, що є 2,8 % ставки, що була сплачена при поданні позову банком. Тому, рішення суду першої інстанції у частині розподілу судових витрат має бути залишене без змін у сумі 3 298,96 грн.

Згідно з підпунктом «б» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

При поданні касаційної скарги ОСОБА_1 було сплачено 4 072,79 грн, тому пропорційно до її задоволення (2,8 %) з банку на його користь підлягає стягненню 114,04 грн.

Крім того, з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 104,52 грн судових витрат за сплату судового збору за подання апеляційної скарги, що є 2,8 % від ставки судового збору, яка була ним сплачена (3 733 грн).

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 03 жовтня 2016 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 20 квітня 2017 року у частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором від 11 березня 2008 року, а саме заборгованості зі сплати комісії за користування кредитом у розмірі 244,77 доларів США, що складає 6 381,15 гривень, а також судових витрат за сплату судового збору за подання позовної заяви у розмірі 95,03 гривень скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову Акціонерному товариству комерційному банку «ПриватБанк»у задоволенні вказаних позовних вимог.

У решті рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 03 жовтня 2016 року, в незміненій після апеляційного перегляду частині, та рішення Апеляційного суду Харківської області від 20 квітня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати за сплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 104,52 гривні та за подання касаційної скарги у розмірі 114,04 гривень, а всього 218 (двісті вісімнадцять) гривень 56 (п`ятдесят шість) копійок.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. А. Воробйова Б. І. Гулько Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк