ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6041/20 Справа № 202/4914/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30 березня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного закладу "Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України", третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, про стягнення середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку при звільненні,-

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного закладу "Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України", третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, про стягнення середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку при звільненні, згодом уточнила позовні вимоги.

Вказувала, що 18 серпня 2014 року відповідачем видано наказ про її звільнення у зв`язку з закінченням строку трудового договору з 31 серпня 2014 року. При звільненні відповідач не здійснив з нею повного розрахунку, а саме, відповідачем не сплачена заробітна плата за липень-серпень 2013 року в розмірі 328 грн.30 коп., що підтверджується рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2015 року. Також відповідачем не виплачена сума моральної шкоди у розмірі 3 000 грн., яка була присуджена їй, позивачеві, за рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 03 листопада 2015 року.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку, виходячи з розміру її середньоденного заробітку 298 грн.05 коп., встановленого рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2014 року, помножену на 57 робочих днів, за період з 07 червня 2016 року по 29 серпня 2016 року включно, що складає 16 988,85 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30 березня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що: позивач не була присутня на засіданні у день проголошення рішення суду з поважної причини у зв`язку з хворобою, про що письмово повідомила суд, така обставина була перешкодою для розгляду справи по суті і вимагає відкладення засідання; судом не враховані висновки Верховного Суду, не встановлена заборгованість перед працівником з заробітної плати; місцевий суд не встановив факт того, що роботодавець не призвів розрахунку з позивачем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 червня 2016 року по 29 серпня 2016 року та той факт, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належить йому від власника або уповноваженого ним органу є триваючим правопорушенням.

Державний заклад «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на обґрунтованість рішення місцевого суду, просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30 березня 2020 року залишити без змін.

Згідно з п.2 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що даний спір виник з трудових правовідносин, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення та виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Державним закладом «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України», працюючи доцентом кафедри фтизіатрії.

Наказом № 576-о від 18 серпня 2014 року її було звільнено з 31 серпня 2014 року за п.2 ст.36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку трудового договору.

Згідно розрахункового листа за 10 відпрацьованих днів у серпні 2014 року ОСОБА_1 була виплачена заробітна плата в розмірі 1 740 грн. 55 коп., виходячи з розміру посадового окладу 2 377 грн.

Разом з тим, наказ ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» № 409-о від 06 червня 2013 року, яким ОСОБА_1 було встановлено оклад в розмірі 2 377 грн., рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14 листопада 2013 року визнаний незаконним. Вказаним рішенням встановлено, що заробітна плата ОСОБА_1 повинна розраховуватися виходячи з окладу в розмірі 2 869 грн.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2014 року визначено, що середньоденний заробіток ОСОБА_1 становить 298 грн.05 коп. (т.1 а.с.51-59).

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 03 листопада 2015 року на користь ОСОБА_1 з ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» стягнуто 3 000 грн. на відшкодування моральної шкоди (т.1 а.с.70-72).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2015 року стягнуто з ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» на користь ОСОБА_1 ненараховану заробітну плату за липень - серпень 2013 року у розмірі 328 грн.30 коп. (т.1 а.с.64-69).

Позивач неодноразово зверталась з позовами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст.117 КЗпП України.

Судом першої інстанції також встановлено, що рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 лютого 2015 року з ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01 вересня 2013 року по 14 серпня 2014 року в розмірі 71 532 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 02 березня 2015 року з ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 38 150 грн. (т.1 а.с.12-19).

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 травня 2015 року, зміненим рішенням ппеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2015 року, з ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 03 березня 2015 року по 29 квітня 2015 року в розмірі 11 922 грн.40 коп. (т.1 а.с.20-24).

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30 червня 2015 року, зміненим рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2015 року, з відповідача на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 30 квітня 2015 року по 12 червня 2015 року в розмірі 8 643 грн. 45 коп. (т.1 а.с.25-35).

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 06 жовтня 2015 року з ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01 липня 2015 року по 06 жовтня 2015 року в розмірі 20 565 грн. 45 коп. (т.1 а.с.38-44).

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30 грудня 2015 року, зміненим рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2016 року, з ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» на користь позивача стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 2 000 грн. за період з 07 жовтня 2015 року по 30 грудня 2015 року (т.1 а.с.46-48).

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 06 квітня 2016 року, зміненим рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2016 року, з відповідача на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 900 грн. за період з 31 грудня 2015 року по 06 квітня 2016 року (т.1 а.с.49-50,101-104).

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 06 червня 2016 року з ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 11 922 грн. за період з 07 квітня 2016 року по 06 червня 2016 року (т.1 а.с.4-7).

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 серпня 2016 року стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 1 500 грн. за період з 07 червня по 29 серпня 2016 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог місцевий суд виходив з того, що рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 лютого 2015 року з відповідача на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 вересня 2013 року на 14 серпня 2014 року в розмірі 71 532 грн.., невиплачену допомогу на оздоровлення за 2014 рік у розмірі 2 914 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 10 315, 07 грн., недоплачену заробітну плату за період з 15 по 31 серпня 2014 року за десять робочих днів у розмірі 502,09 грн., а всього стягнуто 86 103,01 грн. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2015 року зазначене рішення суду першої інстанції змінено, відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову в частині стягнення допомоги на оздоровлення за 2014 рік у розмірі 2 914 грн. та недоплачених платежів із заробітної плати за червень 2013 року. Стягнуто з ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» на користь ОСОБА_1 ненараховану заробітну плату за липень - серпень 2013 року в розмірі 328,30 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Тобто загальна сума стягнення на користь ОСОБА_1 за результатами апеляційного розгляду становила 82 175,64 грн.

Крім того, місцевий суд зазначив, що з довідки №139 від 27 лютого 2015 року і виписки про рух коштів за картковим рахунком на ім`я ОСОБА_1 № НОМЕР_1 , що містяться в матеріалах оглянутої судом цивільної справи №202/1046/17, вбачається, що 12 червня 2015 року на вказаний картковий рахунок перераховано грошові кошти у розмірі 86 103,01 грн. на виконання рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 листопада 2015 року.

Суд першої інстанції, вказав також на те, що сума коштів, стягнута рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 лютого 2015 року на користь ОСОБА_1 , перерахована на картковий рахунок останньої, є більшою ніж сума стягнення за результатами перегляду цього рішення апеляційним судом Дніпропетровської області, а тому відсутні підстави вважати, що відповідачем не виконано рішення апеляційного суду в частині стягнення 328,30 грн. від 14 грудня 2015 року і рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 03 листопада 2015 року про стягнення моральної шкоди в розмірі 3000 грн., оскільки виконанням рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 лютого 2015 року поглинуто виконання рішень від 14 грудня 2015 року і від 03 листопада 2015 року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що відповідає встановленим у справі обставинам висновок місцевого суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки при розгляді справи встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого вона просить, тому місцевий суд вірно відмовив у задоволенні позову за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Так, висновок місцевого суду про те, що виконанням рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2015 року поглинуто виконання рішень від 14 грудня 2015 року і від 03 листопада 2015 року, відповідач не має боргу перед позивачем в розмірі 328 грн.30 коп., оскільки суми в значно більших розмірах вже отримано позивачем є вірним та таким, що відповідає нормам матеріального права.

Крім того, в матеріалах справи також міститься постанова Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі №202/1046/17 за позовом ОСОБА_1 до Державного закладу "Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України», третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, зобов`язання вчинити певні дії, відшкодування моральної шкоди.

З вказаної постанови вбачається, що у справі №202/1046/17 позивач також посилалась на те, що Державний заклад "Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» не виплатив їй заробітну плату в розмірі 328,30 грн. за рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2015 року, стягненню з відповідача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 серпня 2016 року до повної виплати остаточного розрахунку.

За результатами розгляду касаційної скарги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні Верховний Суд прийшов до наступних висновків.

Враховуючи те, що сума коштів, стягнута рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 лютого 2015 року на користь позивача, перерахована останній на її картковий рахунок, і ця сума є більшою ніж сума стягнення за результатами перегляду рішення судом апеляційної інстанції, тому відсутні підстави стверджувати, що відповідачем не виконано рішення апеляційного суду в частині стягнення 328,30 грн, оскільки виконання рішення апеляційного суду в цій частині поглинено виконанням рішення суду першої інстанції, за яким сума стягнення була більшою.

Отже, той факт, що суд апеляційної інстанції, переглянувши рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 лютого 2015 року, змінив розмір ненарахованої заробітної плати за липень-серпень 2013 року із 839,85 грн до 328,30 грн, тобто задовольнив позовні вимоги у меншому розмірі, не дає підстав для висновку, що судове рішення апеляційної інстанції в зміненій частині підлягає виконанню окремо від рішення суду першої інстанції, оскільки за результатами розгляду справи підлягає виконанню остаточне рішення, яке набрало законної сили.

Наведене свідчить про те, що рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2015 року в частині стягнення із ДЗ «Дніпропетровська медична академія МОЗ України» на користь ОСОБА_1 ненарахованої заробітної плати за липень-серпень 2013 року в розмірі 328,30 грн. є виконане, а тому відсутні підстави для стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у межах заявленого позивачем строку.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17).

Таким чином, відповідно до вимог ст.82 ЦПК України зазначена постанова Верховного Суду є обов`язковою в частині встановлення, що рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2015 року в частині стягнення із ДЗ «Дніпропетровська медична академія МОЗ України» на користь ОСОБА_1 ненарахованої заробітної плати за липень-серпень 2013 року в розмірі 328,30 грн. є виконаним, вказаний факт є преюдиціальним та не підлягає доказуванню.

Вищенаведеним спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що місцевий суд не встановив факт того, що роботодавець не призвів розрахунку з позивачем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 червня 2016 року по 29 серпня 2016 року та той факт, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належить йому від власника або уповноваженого ним органу є триваючим правопорушенням.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 04 листопада 2020 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.