КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
номер апеляційного провадження: 22-ц/824/433/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді доповідача - Білич І.М.

суддів - Болотова Є.В., Іванченка М.М.

при секретарі - Кемському В.В.

за участі представника позивача - ОСОБА_1.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» - адвоката Багнич Олександра Анатолійовича на рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 травня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Печерського районного суду міста Києва Матійчук Г.О.

по цивільній справі № 757/37795/18-ц за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, одноразової грошової допомоги, середнього заробітку за час затримки виплати сум, що належать від підприємства, відшкодування моральної шкоди.

в с т а н о в и л а :

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, одноразової грошової допомоги, а також просив відшкодувати завдану моральну шкоду.

Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що з 09 серпня 2016 року по 25 квітня 2017 року він перебував у трудових відносинах зі структурним підрозділом відповідача «Донецька дирекція залізничних перевезень» і був звільнений у зв`язку з виходом на пенсію по інвалідності (2 групи) відповідно до наказу № 222/ДН-ос від 25 квітня 2017 року, про що свідчать записи у трудовій книжці. У день звільнення йому була нарахована, але невиплачена заробітна плата, грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку та одноразова грошова допомога у загальному розмірі 42 990,41 гривни. Невиплата вказаних сум з вини відповідача є також підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 102 432,64 гривни.

Крім того, зазначав, що невиплата належних йому сум при звільненні завдала моральної шкоди, яку позивач оцінив у 145 000 гривень.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 28 травня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» заборгованість із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, одноразової грошової

допомоги в сумі 42 990,41 гривень, суму середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 102 432,64 гривень та моральну шкоду у розмірі 10 000,00 гривень. Також стягнуто з відповідача судовий збір на користь держави. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просив скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове, яким в позові відмовити повністю з підстав відсутності вини відповідача у не проведені повного розрахунку з позивачем при звільненні.

Зазначаючи, що судом не враховано Висновок Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків передбачених законодавством України про працю при вивільнені працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Українська залізниця», яким засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійснені господарської діяльності вказаного товариства на території не підконтрольній українській владі.

Крім того, скаржник послався на те, що позивач не підтвердив факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи іншій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

ОСОБА_2 було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначалось про необґрунтованість доводів апеляційної скарги. У зв`язку з чим апеляційну скаргу просив суд залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач про день і час розгляду справи повідомлявся належним чином у встановленому законом порядку. У судове засідання не з`явився. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за його відсутності в силу вимог ст. 372 ЦПК України.

Представник позивача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на безпідставність її вимог. Просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб що з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Так, судом при розгляді було встановлено, що ОСОБА_2 працював на посаді інженера 1 категорії в ДП «Донецька залізниця» з 10.06.2011 (а.с.14).

Відповідно до Закону України від 23.02.2012 №4442-IV, Постанови КМУ від 25.06.2014 №200, Державне підприємство «Донецька залізниця» було реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Згідно з наказом правління ПАТ «Укрзалізниця» від 15.04.2016 №303 Інформаційно-обчислювальний центр державного підприємства «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом перетворення у виробничий підрозділ «Інформаційно-обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

08.08.2016 року у зв`язку з реорганізацією Державного підприємства «Донецька залізниця» ОСОБА_2 був звільнений з посади провідного інженера відділу складського господарства та технічного розвитку служби матеріально-технічного постачання та 09.06.2016 року переведений на посаду інженера 1 категорії сектору складського господарства та технічного розвитку відділу матеріально-технічного забезпечення до структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

Відповідно до рішення, прийнятого на засіданні правління ПАТ «Українська залізниця» (протокол від 05.04.2017 № Ц-57/27 Ком.т) та на підставі наказу від 28.04.2017 №645-НЗ-1 першого заступника начальника регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» «Про деякі питання діяльності регіональної філії «Донецька залізниця ПАТ «Укрзалізниця» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень», посада, яку займав позивач, була скорочена.

25.04.2017 року ОСОБА_2 був звільнений на підставі статті 38 КЗпП України за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію по інвалідності ІІ групи (наказ від 24.05.2017 № 222/ДН-ос), про що зроблений відповідний запис у трудовій книжці.

ОСОБА_2 за березень 2017 року було нараховано та призначено до виплати 3769,94 гривень за квітень 2017 року - 39 220,47 гривень ( з яких компенсація за невикористану щорічну відпустку - 19 222, 97 гривень, одноразова допомога при виході на пенсію 25 477, 20 гривень). Зазначені суми виплачені не були.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що АТ «Українська залізниця» порушено вимоги трудового законодавства при проведенні розрахунку зі звільненим працівником, а обставини, що виключають відповідальність роботодавця за вказані порушення, - відсутні.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.

Так, згідно із ст. 43 Конституції України, гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Аналогічні положення передбачені й в ст. 21 Закону України «Про оплату праці».

Згідно з ч.1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до частини першої ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Як встановлено у ході судового розгляду, на час ухвалення судового рішення позивачу не виплачена нарахована йому в березні - квітні 2017 року заробітна плата та компенсаційні виплати.

Будь-яких доказів проведення повного розрахунку з працівником в день його звільнення відповідач суду не надав.

Незважаючи на те, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина перша ст. 21 КЗпП України), що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату.

Натомість, ОСОБА_2 надав суду виписки з власного банківського рахунку, з яких слідує, що вказані вище суми заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, одноразової грошової допомоги та оплати простою на його рахунок зараховані не були.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності правових підстав покладення відповідальності саме на відповідача, неврахування судом першої інстанції його неможливості надати первинні документи на підтвердження фактичного виконання позивачем робіт, а відтак неможливості здійснення нарахування заробітної плати, на думку колегії суддів не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи.

Враховуючи, що з 09.06.2016 року позивач перебував у трудових відносинах саме з відповідачем, а спір між сторонами виник щодо виплат за березень-квітень 2017 року, колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 обґрунтовано пред`явив позовні вимоги саме до ПАТ «Українська залізниця».

Відповідно до пункту 2 Статуту ПАТ «Українська залізниця», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015р. № 735, ПАТ «Українська залізниця» є правонаступником усіх прав і обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства загального користування» ПАТ «Українська залізниця» повністю відповідає за зобов`язаннями, які передбачені Галузевою угодою між Укрзалізницею та профспілками щодо підприємств залізничного транспорту, до укладення нової відповідної угоди.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантовано Конституцією України, нормами Кодексу Законів України про працю, Законом України « Про оплату праці», та беручи до уваги, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем до 05 травня 2017 року, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні отримавши трудову книжку не отримав всі належні йому платежі, суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку, що заявлені майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

Обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо, лежить на працедавцеві, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати. За висновком Верховного Суду, який викладений у постанові від 28.03.2018 року у справі № 243/5469/17, вбачається, що відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією.

Не можуть бути підставою для скасування судового рішення і доводи апеляційної скарги в тій частині, що позивачем не доведена сума заборгованості підприємства з виплати йому заробітної плати та інших платежів, оскільки всі розрахунки виконані окупантами на непідконтрольній органам державної влади території України. Так як спростовуються матеріалами справи, зокрема : належним чином заповненою трудовою книжкою позивача із зазначенням наказів про прийняття на роботу та його звільнення з роботи, скріплених печаткою підприємства; розрахунковими листами, роздрукованими з внутрішньої бази НА СП «ДДЗП» філії «Донецької залізниці ПАТ «Українська залізниця.

Не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного розгляду справи і доводи апеляційної скарги в частині неврахування судом першої інстанції Висновку Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків передбачених законодавством України про працю при вивільнені працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Українська залізниця», яким, на думку скаржника, засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійснені господарської діяльності вказаного товариства на території не підконтрольній українській.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку доводам відповідача про те, що форс-мажорні обставини, зумовлені збройною агресією РФ та антитерористичною операцією на сході України, унеможливлювали виконання відповідачем своїх зобов`язань згідно ст.ст. 47,83,115,116 КЗпП України, вказуючи на їх безпідставність, оскільки форс-мажорні обставини можуть бути підставами для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Зазначаючи, що жодним нормативно-правовим актом про працю не передбачено підстав для звільнення роботодавця від обов`язку зі сплати заборгованості по заробітній платі.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного

розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом п. 8 Постанови КМУ від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівнику не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а у разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Зазначена позиція міститься у постанові Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 08 липня 2019 року по справі №592/11217/16-ц.

Колегія суддів вважає, що розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку виконаний судом першої інстанції правильно та з дотриманням вимог Постанови КМУ від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», а також не оспорювався відповідачем в частині визначення суми заборгованості.

Підставами невизнання відповідачем правомірності дій суду першої інстанції в частині задоволення вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку як і доводами апеляційної скарги є посилання на Науково-правовий висновок від 16.01.2018 року № 126 - 221102, викладений на бланку Торгово-промислової палати України на замовлення ПАТ «Українська залізниця», згідно якого встановлено на думку скаржника відсутність вини роботодавця у невиконанні вимог трудового законодавства щодо проведення розрахунку зі звільненими працівниками.

У той же час, колегія суддів вважає, що відповідачем при посиланні на даний висновок не береться до уваги, що обставини та події вказані в документі, зокрема щодо

військових дій та проведення антитерористичної операції на сході України, стосуються в першу чергу подій 2014 року.

Разом з тим, як встановлено судом, ОСОБА_2 був прийнятий на роботу до ПАТ «Українська залізниця» 09.06.2016 року, тобто вже під час проведення антитерористичної операції. При цьому, відповідачем також не заперечувався факт того, що в період з червня 2016 року по березень 2017 року будь-яких перешкод у дотриманні трудового законодавства між сторонами не виникало: заробітна плата працівникам нараховувалася і виплачувалася, видавалися накази щодо прийняття, переміщення, звільнення саме з урахуванням норм КЗпП України, вносилися відповідні записи до трудових книжок в тому числі в частині внесення запису про звільнення ОСОБА_2 у квітні 2017 року.

В силу положень ч. 1 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», форс-мажорні обставини можуть підтверджуватися виключно сертифікатом про такі обставини, який в матеріалах справи відсутній. Не було його надано відповідачем і в ході апеляційного розгляду справи.

При цьому, колегія суддів акцентує увагу на тому, що регіональна філія «Донецька залізниця ПАТ «Укрзалізниця» не є юридичною особою, а ПАТ «Українська залізниця» територіально розміщена в місті Києві, у зв`язку з чим будь-яких перешкод для належного виконання відповідачем власних обов`язків перед ОСОБА_2 не встановлено.

Крім того, пунктами 1 та 2 рішення РНБО України від 15.03.2017 року « Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», введеного в дію Указом Президента України № 66/2017 від 15.03.2017 року, вирішено тимчасово, до реалізації пунктів 1 та 2 Мінського «Комплексу заходів» від 12 лютого 2015 року, а також до повернення захоплених підприємств до функціонування згідно з законодавством України, припинити переміщення вантажів через лінію зіткнення в межах Донецької та Луганської областей. КМУ доручено невідкладно вжити заходів щодо: припинення переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, крім вантажів що мають гуманітарний характер і надаються українськими та міжнародними гуманітарними організаціями.

Наказом ПАТ «Укрзалізниця» № 265 від 25.04.2017 року «Про деякі питання діяльності ПАТ « «Укрзалізниця» визнано таким, що втратив чинність наказ ПАТ «Укрзалізниця» № 303 від 15.06.2016 року «Про деякі питання діяльності ПАТ «Укрзалізниця» яким були затверджені структури Донецької дирекції залізничних перевезень та Луганської дирекції залізничних перевезень сформовані щодо них виробничі потужності, передбачено необхідну кількість персоналу для проведення інвентаризації майна, обслуговування інфраструктури та централізованого управління перевезеннями.

Донецька дирекція залізничних перевезень як структурний підрозділ Регіональної філії «донецька залізниці» ПАТ «Укрзалізниця» була виключена із структури ПАТ «Укрзалізниця» 25.04.2017 року. ОСОБА_2 також був звільнений з посади 25.04.2017 року. Наказ про звільнення виданий зазначеною вище організацією, скріплений печаткою та підписом посадової особи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, щобудь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що з 20 березня 2017 року ПАТ «Українська залізниця» втратила об`єктивну можливість дотримуватися трудового законодавства щодо оплати праці працівників, матеріали справи не містять.

Висновок суду про доведеність вимог позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 102 432,64 гривень є законним і обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що позивач не підтвердив факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи іншій матеріальній формі він оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, на думку колегії суддів не спростовують правомірності висновку суду першої інстанції про часткове задоволення вимог позивача щодо стягнення моральної шкоди.

Так як відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Беручи до уваги, що в ході судового розгляду судом було встановлено факт порушення трудових прав позивача на отримання належних сум при звільненні, необхідність докладання ним протягом тривалого часу (2017 -2019 роки) додаткових зусилль для їх захисту, наявність моральних страждань, колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди, встановлений судом першої інстанції в 10 000 гривень ґрунтується на нормах чинного законодавства та відповідає принципу розумності і справедливості.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 368, 372, 374,375, 381 -384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» - адвоката Багнич Олександра Анатолійовича залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 лютого 2020 року.

Суддя-доповідач:

Судді: