Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.12.2020 Справа №607/6395/20

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі: головуючого Грицака P.M.

за участю секретаря Бігун О.І.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_1

представника відповідачів ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що перебуваючи в шлюбі із відповідачем ОСОБА_1 вони разом з їх спільними дітьми ОСОБА_7 та ОСОБА_4 проживали в будинку за адресою АДРЕСА_1 , який належить відповідачу ОСОБА_6 . В липні 2019 року ОСОБА_1 подав позовну заяву про розірвання шлюбу після чого відповідачі розпочали конфлікт із нею вказуючи на необхідність покинути будинок у зв`язку відсутністю родинних зв`язків. Разом з цим ОСОБА_6 подала позовну заяву про примусове виселення її з будинку, та окремо позов про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Також в липні 2019 року відповідач, ОСОБА_1 , обмежив їй можливість користуватись пральною машиною та погрожував вимкнути світло в частині дому та змінив замки в одній із кімнат будинку, яка раніше була їх спальнею, що слугувало достатніми підставами вважати про існування можливості примусового виселення. Відповідач ОСОБА_1 неодноразово застосовував до неї насильство психологічного характеру, що стверджується постановою суду. Зважаючи на агресивні дії відповідачів в листопаді 2019 року вона з дітьми була змушена переїхати до іншого житла на час перешкоджання використання житла. З огляду на викладене просить позов задовольнити та зобов`язати відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_6 не чинити перешкоди їй та малолітнім дітям ОСОБА_4 , ОСОБА_7 у користуванні житловим будинком по АДРЕСА_1 та вселити їх у вищевказаний житловий будинок.

Ухвалою судді від 05 травня 2020 року відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом за правилами загального позовного провадження.

22 травня 2020 року на адресу суду від відповідача ОСОБА_6 надійшов відзив на позов в якому остання зазначає, що усі конфлікти, які виникали у неї із позивачем були створені та ініційовані саме останньою, оскільки на усі її зауваження та прохання щодо дотримання порядку, як всередині будинку так і зовні на прибудинковій території остання реагувала доволі різко, а подекуди і зухвало та агресивно, виражаючи своє ставлення до неї шляхом нецензурної лайки та прямим хамством. 05 листопада 2019 року позивач покинула будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 забравши із собою неповнолітніх дітей ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , та усі свої та дітей особисті речі. Доводи позивача щодо відсутності іншого житла спростовуються її особистими поясненнями наданими працівникам поліції в ході проведення перевірки її незаконного вторгнення в будинок, зокрема остання повідомила про наявність у неї власного житла по АДРЕСА_2 до якого вона має намір переїхати. Зазначає, що позивачка разом із своїми дітьми та її онучками фактично не проживають за місцем реєстрації вже більше ніж пів року, що також свідчить про те, що остання має інше місце проживання. Будь-якого наміру у неї виселити своїх онучок із житла не було та зміст цивільного позову про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстрації за місцем проживання та виселення по справі № 607/18532/19 що розглядається Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області стосується виключно позивачки, а не її онучок. Тому у задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі.

Також, 22 травня 2020 року від відповідача ОСОБА_1 до суду надійшов відзив на позов в якому останній зазначає, що з моменту винесення 05 серпня 2019 року термінового заборонного припису щодо нього він покинув будинок по АДРЕСА_1 та переїхав в орендовану квартиру у м. Тернополі де проживав із своєю дружиною, тому наміру повертатися у будинок матері у нього не було. Разом з цим він проживав у орендованій квартирі до того моменту поки позивачка самостійно не покинула спірне житло. А відтак доводи позивача про вчинення ним перешкод у користуванні житловим будинком по АДРЕСА_1 не мають під собою доказового обґрунтування та не відповідають дійсним обставинам справи, тому у задоволенні позову просить відмовити.

У відповіді на відзив отриманій та зареєстрованій судом 18 червня 2020 року позивач ОСОБА_1 зазначає, що вона вселилася в будинок за адресою АДРЕСА_1 як член сім`ї власника, вела спільне господарство та побут, доглядала за вказаним житлом. Однак як підтверджується матеріалами справи з досягненням ОСОБА_7 однорічного віку ОСОБА_1 вирішив розірвати шлюбні відносини та почав обмежувати її в користуванні предметами побуту. Надалі відбувалися систематичні факти домашнього насильства жертвою якого вона стала. У зв`язку із цим 05 листопада 2020 року вона була змушена на тимчасовий переїзд. Станом на сьогодні в будинку за адресою АДРЕСА_1 залишається частина її речей. Не відповідають дійсності й доводи відповідачів щодо наявності іншого житла, оскільки під час надання пояснень працівникам поліції під час подій які мали місце 05 листопада 2019 року вона мала на увазі інше помешкання де буде проживати через небезпеку в місці законного проживання по АДРЕСА_1 . Разом з цим припинення шлюбу не є підставою для припинення в особи прав наймача. Окремими наймачами виступають ОСОБА_9 та ОСОБА_4 , членом сім`ї яких є ОСОБА_10 як їх матір. Тому перешкоджання в користуванні житлом матері з якою проживають неповнолітні діти, що підтверджується позовними вимогами про позбавлення її права користування житлом, є діями спрямованими на розлучення дітей із матір`ю або позбавлення їх права користування житлом також.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити з підстав зазначених у ньому та у відповіді на відзив.

Відповідач ОСОБА_1 та представник відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_6 ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили з підстав зазначених у відзиві на позов та просили у його задоволенні відмовити в повному обсязі.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_1 з 12 липня 2012 року по 26 вересня 2019 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області.

У даному шлюбі у них народилося двоє дочок ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 видане повторно Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області 20 червня 2019 року та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 видане повторно Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області 20 червня 2019 року.

Згідно відповіді Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) №28900 від 12 березня 2020 року на виконанні у відділі перебуває виконавче провадження №59703402 з примусового виконання виконавчого листа № 607/14966/19 від 11 липня 2019 року виданого Тернопільським міськрайонний судом Тернопільської області про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей - доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 21 червня 2019 року і до досягнення старшою дитиною повноліття.

Станом на 01 березня 2020 року заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів за вищевказаним виконавчим документом становить 20 746,78 грн., що підтверджується розрахунком складеним головним державним виконавцем Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Борецькою Х. №28907 від 12 березня 2020 року.

Позивач ОСОБА_1 з 09 листопада 2012 року зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідною відмітною у паспорті ОСОБА_1 серії НЮ №287242 виданого Підволочиським РС УДМС України в Тернопільській області 25 жовтня 2012 року, також за вказаною адресою зареєстровані малолітні діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що сторонами не заперечується.

Згідно акта обстеження умов проживання складеного комісією Служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради 27 листопада 2019 року за зверненням ОСОБА_1 проведено обстеження умов проживання сім`ї ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_3 та встановлено, що за вказаною адресою проживають ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №199530674 від 10 лютого 2020 року у ОСОБА_1 будь-яке нерухоме майно належне їй на праві власності відсутнє.

Як вбачається з листа Тернопільського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області №В-100аз від 30 вересня 2019 року до відділу неодноразово надходили звернення ОСОБА_1 з приводу конфліктних ситуації з відповідачем ОСОБА_1 , зокрема: 10 липня 2019 року, яке цього ж дня зареєстроване в ITC ІПНП Тернопільського ВП під № 23672 про те, що її чоловік ОСОБА_1 вчиняє домашнє насильство (складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 173-2 КУПАП); 04 вересня 2019 року, яке цього ж дня зареєстроване в ITC ІПНП Тернопільського ВП під № 31363 про те, що 20 серпня 2019 року по місцю спільного проживання її чоловік, ОСОБА_1 , вчиняв із нею сімейний скандал, намагався забрати обручку, погрожував фізичною розправою, разом із свекрухою виселяють її із помешкання; 12 серпня 2019 року, яке цього ж дня зареєстроване в ITC ІПНП Тернопільського ВП під № 28158 про те, що її чоловік, ОСОБА_1 не повертає її документи; 12 липня 2019 року, яке цього ж дня зареєстроване в ITC ІПНП Тернопільського ВП під № 24016 про те, що чоловік вчиняє сварку (складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 173-2 КУПАП та матеріали направлено до суду).

Також до відділу надходили звернення подані гр. ОСОБА_6 відносно ОСОБА_1 , які зареєстровані в ITC ІПНП Тернопільського ВП під № 29269 від 20 серпня 2019 року про те, що виник конфлікт із невісткою ОСОБА_11 - списано в справу за вих.№7140 (складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 173-2 КУПАП) та під № 27277 від 06 серпня 2019 року щодо неправомірних дій ОСОБА_1 .

Згідно ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 вересня 2019 року уповноважену особу Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільської області зобов`язано внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви ОСОБА_1 від 04 вересня 2019 року за № 31363 про вчинення кримінального правопорушення.

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 вересня 2019 року у справі №607/21707/19, яка набрала законної сили 23 вересня 2019 року встановлено, що ОСОБА_1 05 липня 2019 року, близько 20 години 30 хвилин, за місцем проживання по АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство відносно своєї дружини ОСОБА_1 , а саме: чинив моральний та психологічний тиск, висловлювався нецензурними словами.

За наслідками розгляду вказаної справи ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 170 грн.

Також ОСОБА_1 постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 листопада 2019 року у справі №607/17570/19, яка набрала законної сили 06 грудня 2019 року визнано винним за фактом вчинення 12 липня 2019 року близько 20.30 год. домашнього насильства відносно своєї дружини ОСОБА_1 , а саме дій психологічного характеру, що полягали у висловлюванні до неї нецензурною лайкою, погрозами фізичною розправою, чим могла бути завдана шкода психологічному здоров`ю ОСОБА_1 , відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.173-2 КУпАП.

28 жовтня 2019 року набрала законної сили постанова Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 жовтня 2019 року у справі №607/20954/19 згідно якої відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення від 02.09.2019 р. серія АПР 18 298445 на підставі якого останній ставиться в вину вчинення насильства в сім`ї відносно свого чоловіка ОСОБА_1 , а саме морального та психологічного тиску.

Провадження в адміністративній справі відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрито, в зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

Як вбачається із рапорта інспектора ЧЧ Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області Гутман Є.П. від 05 листопада 2019 року від ОСОБА_6 05 листопада 2019 року о 11 год. 57 хв. надійшло повідомлення про те що на території її будинку по АДРЕСА_1 знаходяться сторонні особи, чоловік та жінка, які виносять майно з помешкання.

Як встановлено в ході перевірки на місці події у вказаному будинку проживають дві сімї, наявні окремі входи та виявлено, що ОСОБА_1 , яка є колишньою невісткою заявниці забирала свої особисті речі зі своєї частини будинку, який є її зареєстрованим місцем проживання, у зв`язку з переїздом.

Згідно письмових пояснень ОСОБА_1 від 05 листопада 2019 року, остання пояснила, що вона проживала за вищевказаною адресою разом із сином заявниці з яким розлучилася, а 05 листопада 2019 року маючи ключі від будинку, воріт вона разом зі своїм братом вирішила забрати власні речі, оскільки переїжджає до власного житла по АДРЕСА_2 .

Згідно відповіді Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області від 27 листопада 2020 року відділом поліції проведено перевірку за фактом звернення ОСОБА_1 в ході якої встановлено, що 15 жовтня 2020 року колишня свекруха ОСОБА_6 не впустила заявницю в будинок в якому вона та її малолітні діти прописані, змінила вхідні замки від брами. При відвідуванні помешкання в якому проживає ОСОБА_6 дверей будинку ніхто не відчинив. Таким чином на час розгляду звернення підстав для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та початку розслідування немає.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК Крим або органу місцевого самоврядування, посадових в службових осіб.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Статтею 25 Загальної декларації прав людини, прийнятою та проголошеною в резолюції 217 А (ІІІ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 10 грудня 1948 року визначено, що кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини.

Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (стаття 10).

Пунктом 1 статті 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року наголошено, що право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U. K. від 24 листопада 1986 року) так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Враховуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 не проживає в спірному будинку після припинення сімейних відносин з сином відповідача ОСОБА_6 відповідачем ОСОБА_1 та власних ключів від вказаного житла немає, оскільки відповідачем ОСОБА_6 були змінені замки від брами будинку та кімнати у якій проживала позивач, що істотно ускладнило можливість потрапити в будинок.

Суд враховує, що іншого житла для постійного проживання або яке б належало позивачу ОСОБА_1 на праві власності та було придатне для проживання не має та необхідність переїзду до іншого житла, зокрема яке знаходиться по АДРЕСА_2 є вимушеним через наявність неприязних стосунків із відповідачами.

Крім того позивач у спірний житловий будинок вселилась за згодою її власника в якості члена сім`ї (дружина сина відповідача), у зв`язку з чим набула право користування чужим майном.

Матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_1 чинить перешкоди власнику в користуванні будинком.

Також належні та допустимі докази не проживання без поважних причин позивача у спірній квартирі відсутні, а тому, зважаючи на право малолітніх ОСОБА_9 та ОСОБА_4 проживати у вказаному житловому будинку, що не заперечують відповідачі, позбавлення їхньої матері ОСОБА_1 права користування житловим приміщенням не переслідуватиме легітимну мету та є втручанням у право на житло в розумінні положень статті 8 Конвенції на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

З урахуванням того, що позивач на законних підставах, як член сім`ї власника житлового будинку, вселилася у будинок АДРЕСА_1 її порушені права підлягають захисту шляхом зобов`язання відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_1 та малолітнім дітям ОСОБА_4 , ОСОБА_12 у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 та вселити ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 в житловий будинок АДРЕСА_1 .

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Вимогами ст.141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи те, що згідно ухвали судді від 05 травня 2020 року позивач ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви в розмірі 840 грн. 80 коп., тому з відповідачів в дохід держави слід стягнути по 420 грн. 40 коп. судового збору з кожного відповідно до ст.141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 12, 18, 76-83, 89, 95, 141, 247, 258, 263-265, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_6 та ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_1 та малолітнім дітям ОСОБА_4 , ОСОБА_12 у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 .

Вселити ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 в житловий будинок АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 в користь держави 420,40 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_6 в користь держави 420,40 грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене протягом 30 днів з дня його проголошення в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Тернопільського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення строку на апеляційне скарження в порядку вимог ч. 2 ст. 354 ЦПК України.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_4 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, , місцезнаходження: б-р Т. Шевченка, 1, м. Тернопіль, 46001.

Повний текст рішення суду складено 21 грудня 2020 року

Головуючий суддяР. М. Грицак