Справа № 168/403/20
Провадження № 2/168/171/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2020 року Старовижівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Хаврони О.Й.,

з участю секретаря Островерхої Т.С.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним договору перевезення № 1 від 21.11.2018 р.,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_5 звернувся із позовом, в якому зазначає, що між ним та ОСОБА_3 , від імені якої діє ОСОБА_6 21.11.20218 р. було укладено договір перевезення вантажу та експедиційних послуг. За цим договором позивач зобов`язався доставити ввірений йому вантаж до пункту призначення за встановлену плату, а відповідач ОСОБА_3 оплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до п. 1.2, п.2.1. цього договору сторонами складено Заявку-замовлення № 1-UA/01 від 21.11.2018 р., яка є невід`ємною частинною договору №1 від 21.11.2018 р. на перевезення вантажу та експедиційні послуги. Відповідно до цієї заявки перевезення здійснюється у режимі Внутрішнього переміщення під митним контролем, на транспортному засобі автовозі, що має номери державної реєстрації НОМЕР_1 / НОМЕР_2 .

«Вантажем» є пошкоджений транспортний засіб, що не може рухатися самостійно марки «HYUNDAI», моделі Sonata, рік випуску 2014. Перевезення здійснюється за маршрутом з с. Старовойтове, митний пункт пропуску «Ягодин», до м. Харків, митний термінал Харків Автомобільний. Плата за перевезення складає 98 760,00 грн. і повинна бути здійснена Замовником Перевізнику до 22.12.2018 р., розрахунок безготівковий. Сторонами складена товарно-транспортна накладна №1 від 21.11.2018р. за формою № 1-ТН.

Позивачем взяті на себе зобов`язання по Договору виконані належним чином. Сторонами складений і підписаний Акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) № 1 від 22.11.2018 р., який є невід`ємною частинною договору №1 від 21.11.2018 р. Перевізником передано вантаж вантажоодержувачу у місті призначення. Сторони, підписуючи цей акт визначили, що оплата по договору повинна бути здійснена Замовником протягом 30 днів (починаючи з 22.11.2018 р.), тобто до 22.12.2018 р. включно.

На порушення вимог Договору відповідачем ОСОБА_3 взяті на себе зобов`язання не виконані належним чином, оплата не була здійснена у визначеному сторонами порядку, розмірі та строках.

Таким чином, на момент звернення до суду з позовом, заборгованість перед позивачем складає 123 865,78 грн., з яких 104 538,59 грн. - сума боргу з урахуванням індексу інфляції, 4 513,20 грн. - три проценти річних та 14 814,00 грн. неустойка у формі штрафу.

22.11.2018 р. між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_2 поручився перед позивачем за виконання відповідачем зобов`язань за договором № 1 від 21.11.2018 р. на перевезення вантажу та експедиційні послуги.

Вказану суму заборгованості позивач просить відповідно до ст. ст. 625, 549, п.4.5 Договору, відповідно до ч.ч.1,2 ст. 554 ЦК України стягнути з відповідачів солідарно.

ОСОБА_3 подала зустрічний позов до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання недійсним договору перевезення. Вимоги зустрічного позову обґрунтовує тим, що вона не надавала ані прав, ані згоди відповідачам на укладення Договору №1 від 21.11.2018 р. на перевезення вантажу та експедиційні послуги, тобто було відсутнє її волевиявлення на укладення цього договору та додатків до нього. Також вважає, що відповідачем ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , як її представником було досягнуто зловмисної домовленості з метою отримання від неї грошових коштів та відповідно, завдання їй майнової та моральної шкоди. Щодо повноважень ОСОБА_6 та відсутності її волевиявлення зазначає наступне: довіреністю від 16.11.2018 року нею було надано ряд повноважень її представникам - ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , у тому числі самостійно придбати у власність на її ім`я автомобіль та транспортувати (перегнати) цей автомобіль за місцем її проживання у місто Харків. Тобто вказана довіреність надавалася саме для вчинення дій з придбання за кордоном на її ім`я та доставки автомобіля особисто ОСОБА_6 або ОСОБА_2 . Права передоручення не передбачено, тому всі ці дії кожен з представників мав вчинити лише особисто.

Вказівка у довіреності на право уповноважених осіб укладати від її імені договори цивільно-правового характеру є, на її думку, нікчемною умовою, яка прямо суперечить вимогам як Цивільного кодексу України, так і Порядку вчинення нотаріальних дій, оскільки не визначає конкретного правочину або хоча б виду правочину, який уповноважена особа має право вчиняти від імені довірителя. Вона була переконана, що перевезення автомобіля буде вчинено особисто ОСОБА_7 , тому вона не надавала і не могла надавати своєї згоди, а відповідно і на волевиявлення на укладення договору про перевезення 21.11.2018 р.

Крім того, вважає, що відповідач ОСОБА_5 не мав права надавати послуги з перевезення, оскільки не зареєстрований як суб`єкт господарювання.

Стверджує, що перегін автомобіля здійснив ОСОБА_6 особисто безкоштовно, договір перевезення та додатки до нього не складались у 2018 р. і договір фактично не виконувався, всі ці документи були складено значно пізніше, перед зверненням до суду невідомими їй особами, і позов до неї поданий з метою отримати від неї кошти. Тому на її думу це свідчить про існування зловмисної домовленості в діях ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Просить визнати договір перевезення недійним.

Відповідач ОСОБА_3 подала відзив на первісний позов, в якому, крім мотивів, викладених у зустрічному позові, зазначає, що її підписів у договорі перевезення немає, доказів того, що умови оскаржуваного договору нею погоджені, немає, відтак ОСОБА_6 уклав договір з перевищенням повноважень. Тому вона не може нести відповідальність за цим договором.

Відповідач ОСОБА_2 у відзиві на первісний позов зазначає, що з метою придбання автомобіля його дружиною видано довіреність з метою представництва її інтересів. Він з дружиною постійно зв`язувались із ОСОБА_6 і контролювали хід купівлі і перевезення автомобіля. В тому числі погоджувались і умови договору перевезення автомобіля від 21.11.2018 р. Договір перевезення був виконаний, однак оплату за договором було прострочено, оскільки мали намір оплатити після того, як буде проданий автомобіль. Вважає, що вимоги до нього як до поручителя не можуть бути задоволені відповідно до ст. 559 ЦК і виходячи з положень договору про те, що строк поруки за цим договором відповідає строку дії цього договору, договір діє до 22.11.2019 р., після настання вказаної дати припиняє свою дію, а обов`язки за ним є припиненими. Просить відмовити в задоволенні вимог щодо нього як поручителя. Оскільки строк поруки закінчився.

Позивач ОСОБА_5 подав відзив на зустрічний позов ОСОБА_3 , в якому зазначає, що доводи ОСОБА_3 про те, що з боку ОСОБА_6 відбулось передоручення повноважень спростовується матеріалами справи. Зі змісту ст.240 ЦК вбачається, що передорученням є передання повноважень особі на вчинення правочину. В той час, як з Договору №1 вбачається, що його підписано ОСОБА_3 , від імені якої на підставі довіреності від 16.11.2018 р. діяв ОСОБА_6 , тобто, представник реалізував особисто йому право вчинити правочин від імені ОСОБА_3 , яку він представ.

Крім того, зі змісту довіреності, яка була видана ОСОБА_3 , вбачається, що цією довіреністю вона зокрема уповноважує представників: «купити, або дозволеним способом придбати у власність за кордоном на моє ім`я за ціну та на свій розсуд автомобіль будь-якої марки, укладати та підписувати договори купівлі продажу автомобіля, транспортувати (перегнати) автомобіль до місця реєстрації, проживання по вищевказаній адресі, укладати від мого імені договори цивільно-правового характеру, платити фінансову гарантію за перевезення (транспортування) транспортного засобу ... бути представником при оформлені документів в - митниці...».

Зі змісту Договору № 1 вбачається, що він є цивільно-правовим договором, є укладеним представником у межах повноважень, наданих йому ОСОБА_3 на підставі довіреності. Звертає увагу суду, що позивач не заперечує факт видання довіреності та того, що автомобіль був в пошкодженому стані і не міг самостійно пересуватись.

Договір №1 на перевезення вантажу та експедиційні послуги від 21.11.2018 р. ґрунтується на нормах Цивільного кодексу України, оскільки є укладеним між фізичними особами у повній відповідності до вимог ст.ст. 2-4, 6, 11-14, 30, 202, 509, глав 64 «Перевезення» і 65 «Транспортне експедирування», а посилання на вимоги Господарського кодексу про необхідність реєстрації як суб`єкта господарювання безпідставні. Внутрішні перевезення не підлягають ліцензуванню. Також ст. 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину. Тобто укладення договору не тільки не суперечило вимогам законодавства, а ще й прямо передбачено положеннями Цивільного кодексу України.

Крім того, матеріали справи свідчать, що транспортування (перевезення) належного ОСОБА_3 пошкодженого автомобіля мало місце і виконане повністю, що підтверджується:

фактом, що пошкоджений автомобіль ОСОБА_3 офіційно перетнув кордон на Волинській митниці ДФС, як пошкоджений транспортний засіб та під митним контролем був транспортований (перевезений) до Харківської митниці ДФС;

первинним документами, в тому числі: товарно-транспортною накладною № 1 від 21.11.2018 р., яка містить відмітку про прийняття вантажоодержувачем вантажу у місті призначення; Актом прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) № 1 від 22.11.2018 р., який є невід`ємною частинною договору № 1 від 21.11.2018 р. на перевезення вантажу та експедиційні послуги;

відмітками у митному документі № ПА807190/2018/22039 з зазначенням дати на штампі митниці на розвантаженні 22.11.2018 р.

Таким чином він взяті на себе зобов`язання по Договору виконав належним чином, а ОСОБА_3 не надано доказів на підтвердження того, щоб належний їй автомобіль, якимось іншим чином був транспортований (перевезений) з Волинської митниці ДФС (Митниця на завантаженні) до Харківської митниці ДФС (Митниця на розвантаженні).

Доводи ОСОБА_3 про те, що договір перевезення начебто був складений невідомими особами перед зверненням до суду вважає припущеннями, не підтвердженими жодними доказами, що суперечить фактичним обставинам справи, а саме факту, що автомобіль був у аварійному стані і самостійно рухатись не міг, а отже не міг відбутись його «перегін». Опис пошкоджень та відомостей про автомобіль викладений в Висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 112203.

Тому просить його позов задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_5 ОСОБА_1 подала відповідь на відзив на позовну заяву ОСОБА_3 , зміст якого аналогічний відзиву ОСОБА_5 на зустрічну позовну заяву.

У запереченні на відзив на зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 категорично не погоджується з мотивами відзиву з підстав, викладених в зустрічному позові та відзиві на первісний позов. Додатково вказує, що вважає доведеним той факт, що автомобіль був ввезений на митну територію України та доставлений до міста Харків особисто ОСОБА_6 , як це і передбачено Довіреністю від 16.11.2018 року. Це підтверджується наступними письмовими доказами, що додаються до цих заперечень: відповіддю від 27.07.2020 року Волинської (колишня Яготинська) митниці Держмитслужби з додатками, згідно якої в митних документах щодо ввезення належного їй автомобіля перевізником та водієм був вказаний ОСОБА_6 ; відповідями від 15.07.2020 року та від 22.07.2020 року Слобожанської (колишня Харківська) митниці Держмитслужби з додатками, за якими перевізником, що

здійснював перевезення належного їй автомобіля, під час переміщення автомобіля

під внутрішнім контролем в митних документах вказаний ОСОБА_6 ; доданою до первісного позову саме позивачем за первісним позовом копією документу на внутрішнє переміщення під митним контролем, який містить відмітки як митниці відправлення (Ягодинська), так і митниці призначення (Харківська), та в якій перевізником вказаний саме ОСОБА_6 .

Також посилається на Висновок експерта Харківської торгово - промислової палати, згідно з яким вартість надання послуг з перевезення пошкодженого автомобіля станом на 20-23 листопада 2020 року може складати віл 5 420, 00 грн. до 6 300, 00 грн., що також може свідчить про наявність зловмисної домовленості в діях відповідачів за зустрічним позовом щодо неправомірного укладання договору перевезення.

Ухвалою від 24.06.2020 р. відкрито провадження в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. Вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою від 04.08.2020 р. позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним договору перевезення № 1 від 21.11.2018 р. недійсним прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором перевезення. Та ухвалено перейти до розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором перевезення та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним договору перевезення № 1 від 21.11.2018 р. за правилами загального провадження, зі стадії підготовчого засідання. Підготовче засідання призначено на 14 год. 00 хв. 03.09.2020 р.

Ухвалою від 26.11.2020 р. Підготовче провадження у даній справі закрито та призначено справу до судового розгляду на 16.12.2020 р.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримала первісний позов, а в задоволенні зустрічного позову просить відмовити з підстав, викладених в первісному позові, відзиві на зустрічний позов, відповіді на відзив напервісний позов.

Додатково пояснила, що відповідачка знала про технічний стан автомобіля, договір позивачем виконаний, автомобіль відповідачка отримала, що нею не оспорюється. Тобто відбулось схвалення правочину нею.

Вважає, що при визначенні торгово-промисловою палатою вартості перевезення (який є значно заниженим) не враховано ряд обставин, які впливають на вартість перевезення, а саме те, що автомобіль був повністю знищений і не може пересуватись, потребує додаткового кріплення під час транспортування, у зв`язку з чим займає більше ніж одне місце, потребує оскільки необхідно додатково фіксувати його частини, також необхідно дотримуватись екологічних норм та уникнення підтікання мастил, не враховано амортизаційний знос транспортного засобу, яким це перевезення здійснюється, те, що залучено автопоїзд, а також не враховано і прибуток за вчинення такого перевезення, відстань в обидві сторони маршруту.

У документах, оформлених під час перетину митниці вказано, що автомобіль перетнув кордон у 2018 р., також у них вказано номерні знаки транспортних засобів, на яких це здійснено, і вони належать ОСОБА_5 , що враховуючи те, що авто не могло самостійно пересуватись, підтверджує факт виконання перевезення саме ОСОБА_5 .

Згідно з листом Волинської митниці від 02.10.2020 р. водієм був вказаний саме ОСОБА_5 .

Твердження відповідачки ОСОБА_3 щодо невиконання ОСОБА_5 перевезення є припущенням, не підтверджені доказами.

Вважає, що відповідачі повинні нести відповідальність солідарно, оскільки позов подано позивачем в межах строку позовної давності і закінчення строку поруки за таких обставин не має значення.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 просить відмовити в позові до нього як до поручителя з підстав, викладених у його відзиві на первісний позов. Додатково пояснив, що автомобіль був придбаний його дружиною в повністю пошкодженому стані на аукціоні в США з метою ремонту та подальшого перепродажу. Однак, з цінами на ринку автомобіль не вдалось продати за ціною, на яку розраховували, тому виникла заборгованість за договором перевезення перед ОСОБА_5 . Щодо вартості перевезення, то він відповідає реальній вартості, оскільки слід врахувати особливості перевезення такого пошкодженого вантажу, які існують до такого типу вантажів. Стверджує, що відповідачка була повідомлена ОСОБА_6 в повному обсязі про укладення договору перевезення. У документах митних органів немає розмежування між особою, яка є перевізником, та особою, яка є експедитором, існує одна графа, і оскільки всіма питаннями щодо документів займався ОСОБА_6 , то саме його прізвище вказане в графі «первізник», а не ОСОБА_5 .

Оскільки строк дії його поруки закінчився, просить в задоволенні позову до нього відмовити.

У судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_4 підтримав зустрічний позов, а в задоволенні зустрічного позову просить відмовити з підстав, викладених в первісному позові, відзиві на первісного позову просить відмовити з підстав, викладених в зустрічному позові, відзиві на первісний позов, відповіді на відзив на зустрічний позов.

Додатково пояснив, що згідно з документами, які надані суду, перевезення автомобіля здійснив особисто ОСОБА_6 , який в документах і Волинської, і Слобожанської митниці вказаний як перевізник, однак вони стосуються лише факту перетину кордону. Внесені зміни були до журналу перетину кордону, але вони не спростовують того факту, що перевезення з Волинської області до м.Харкова здійснив особисто ОСОБА_6 безоплатно. Доказів, що перевезення здійснено ОСОБА_5 не надано.

ОСОБА_3 не оспорює виданої нею довіреності оскільки відповідно до позиції Верховного Суду довіреність виконана, самостійному оскарженню не підлягає, тому оцінка довіреності, яка містить нікчемні умови, має бути надана судом при розгляді питання про визнання недійсним договору.

Наголошує на тому, що зі змісту повноважень, які надані ОСОБА_3 в довіреності випливає, що ці дії повинен був здійснити особисто ОСОБА_6 .

Відповідач ОСОБА_6 , будучи повідомленим про час розгляду справи, в судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду заяву, в якій він повідомляє, що перебуває в Республіці Польща, і повідомив, що не мав власного автовозу для перевезення пошкодженого транспортного засобу, тому уклав договір про перевезення зі ОСОБА_5 , про що повідомив подружжя ОСОБА_8 та інформував їх про хід виконання договору. Зобов`язання за договором перевезення позивачем виконані (т.1 а.с. 245).

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що первісний позов ОСОБА_5 слід задовольнити частково, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з таких підстав.

Щодо первісного позову ОСОБА_5 суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.626, ч.1 ст.628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені з ними, та умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені з ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з п.2 ч.2 ст.908 ЦК України умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюється договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 909 ЦК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 920 ЦК України, у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Суд враховує положення ст.12, ст. 13 ЦПК, згідно з якими кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 21.11.2018 р. між ОСОБА_3 , від імені якої за довіреністю діє ОСОБА_6 , та ОСОБА_5 було укладено договір № 1 на перевезення вантажу та експедиційні послуги (а.с. 15 т.1).

У п. 1.1. і 1.2. договору перевезення сторони передбачили, що перевізник зобов`язується доставити довірений йому Замовником вантаж до пункту призначення та видати його, Замовник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

П.2.1. договору перевезення передбачає, замовлення транспорту здійснюється на підставі заявки на окреме перевезення, яка має бути складена у письмовій формі.

Сторонами складено заявку-замовлення №1-UA/01 від 21.11.2018 р. до договору перевезення та експедиційні послуги від 21.11.2018 р. Відповідно до цієї заявки сторони погодили замовлення по маршруту Волинська область Харків по перевезенню вантажу пошкодженого транспортного засобу, що не може рухатися самостійно марки «HYUNDAI», моделі Sonata, перевезення здійснюється у режимі Внутрішнього переміщення під митним контролем, на транспортному засобі автовозі, що має номери державної реєстрації АСІ893ВХ/ НОМЕР_2 ,плата за перевезення 98 760,00 грн., яка повинна бути здійснена до 22.12.2018 р. (а.с. 17 т.1).

Сторонами складена товарно-транспортна накладна №1 від 21.11.2018р. за формою № 1-ТН. У товарно-транспортній накладній № 1 від 21.11.2018 р. міститься відмітка про прийняття вантажоодержувачем вантажу у місті призначення.

Сторонами складений і підписаний Акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) № 1 від 22.11.2018 р., який є невід`ємною частинною договору №1 від 21.11.2018 р. на перевезення вантажу та експедиційні послуги. Під час його підписання сторони погодили, що Перевізником виконані взяті на себе по договору № 1 від 21.11.2018 р. зобов`язання у повному обсязі. Замовник претензій до порядку, обсягів та строків виконані робіт (надання послуг) не має. Перевізником передано вантаж вантажоодержувачу у місті призначення. Дата зазначена на штампі митниці на розвантаженні: 22.11.2018 р. на митному документі № ІІА807190/2018/22039. Загальна вартість виконаних робіт (наданих послуг) 98 760,00 (дев`яносто вісім тисяч сімсот шістдесят) гривень 00 копійок. Сторони, підписуючи цей акт визначили, що оплата по договору повинна бути здійснена Замовником протягом 30 днів (починаючи з 22.11.2018 р.), тобто до 22.12.2018 р. включно.

Таким чином, позивач взяті на себе зобов`язання по Договору виконав належним чином.

Станом на день звернення до суду і розгляду справи кошти позивачу не сплачено, що визнається сторонами, чим порушено вимоги договору перевезення.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

У разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами) (ст. 920 ЦК України).

Ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання, настають наслідки, встановлені Договором або Законом.

Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності на неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Ч. 1 ст. 546 ЦК України передбачає, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.ч. 1,2 ст. 549 ЦК України).

Пунктом 4.5. Договору сторони визначити, що за прострочення оплати до двох місяців Замовник сплачує Перевізнику штраф в розмірі десяти відсотків від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. За прострочення оплати понад два місяця Замовник незалежно від інших положень цього договору сплачує Перевізнику додатково штраф в розмірі двадцяти відсотків від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Неустойка підлягає сплаті у продовж трьох днів з моменту порушення.

Порушення і відповідальність за них, передбачені цими пунктами, є самостійними видами відповідальності, не пов`язані між собою, не поглинаються одні другими, нараховуються незалежно і самостійно один від одного.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч.1 ст.543 ЦК України в разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Розмір заборгованості, визначений позивачем, уточнений представником позивача в судовому засіданні, становить 123865,78 грн. (104 538,59 грн. - сума боргу з урахуванням індексу інфляції, 4 513,20 грн. - три проценти річних та 14 814,00 грн. - неустойка у формі штрафу) і розрахований позивачем, виходячи з таких розрахунків.

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення становить

132 386,51 грн., що виплаває з наступного розрахунку: за грудень 2018 р. прострочення складає 290,32 грн. за 9 днів (з 23 по 31 число), виходячи з наступного розрахунку: (98 760,00 грн. х 100,8%)/100% = 99 550,08 грн.; 99 550,08 грн. - 98 760,00 грн. = 790,08 грн.; (790,08 грн. /31 день) х 9 = 229,38 грн.

За період з січня 2019 р. по квітень 2020 р.: 98 760,00 грн. х (100,1% х 100,5% х 100,9% х101,0% х 100,7% х 99,5% х 99,4% х 99,7% х 100,7% х 100,7% х 100,1% х 99,8% х 100,2% х 99,7% х 100,8% х 100,8%) / 100% = 104 309,21 грн.

Разом, за 9 днів грудня 2018 р. та за період з січня 2019 р. по квітень 2020 р., сума боргу з урахуванням індексу інфляції складає 229,38 грн. + 104 309,21 грн. = 104 538,59 грн.

Три проценти річних з суми заборгованості за вищенаведені періоди прострочки

складають 4 513,20 грн., та розраховуються наступним чином: (98 760,00 грн. х 0,03%)/365 х

556 днів = 4 513,20 грн.

За невиконання зобов`язання загальний розмір неустойки у формі штрафу, що підлягає стягненню на користь позивача становить 14814 грн., розраховується наступним чином: 98 760,00 грн. х 0,05% = 4 938,00 грн. штраф за прострочення оплати; 98 760,00 грн. х 0,10% = 9 876,00 грн. додатковий штраф за прострочення оплати понад два місяці; 4 938,00 грн. (штраф за прострочення оплати) + 9 876,00 грн. (додатковий штраф за прострочення оплати понад два місяця) = 14 814,00 грн.

Суд погоджується з наданим розрахунком, крім того, сторони на спростування вказаного розрахунку заборгованості іншого не надали.

Вказану суму заборгованості слід стягнути на користь позивача.

Відповідно до укладеного 22.11.2018 р. між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 договору поруки, ОСОБА_2 поручився перед позивачем за виконання відповідачем ОСОБА_3 зобов`язань за договором № 1 від 21.11.2018 р. на перевезення вантажу та експедиційні послуги.

Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до ст. 553 ЦК за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до ч.4 ст. 559 ЦК порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки.

В укладеному позивачем та відповідачем ОСОБА_2 договорі поруки передбаченого такий строк, а саме п.4.1, де вказано, що строк поруки (строк впродовж якого надається порука) за цим договором дорівнює строку дії цього договору поруки. Пунктом 4.2. передбачено строк дії договору поруки: цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 22 листопада 2019 р. З наступного дня, після настання вказаної у цьому пункті дати, цей договір поруки вважаються таким, що припинив свою дію, а всі права та обов`язки за цим договором є припиненими.

Договір поруки припинив свою дію 22.11.2019 р., а з позовом позивач звернувся 15.06.2020 р.

Таким чином, суд погоджується з доводами відповідача ОСОБА_2 про відсутність відповідно до ст. 559 ЦК підстав для солідарної відповідальності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а тому в стягненні з ОСОБА_2 як із поручителя заборгованості на користь позивача, зокрема солідарно з ОСОБА_3 слід відмовити.

Доводи представника позивача про застосування строків позовної давності в даному випадку є безпідставними. Строк дії поруки відповідно до ст. 559 ЦК України не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Зустрічний позов ОСОБА_3 про визнання недійсним договору перевезення не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідач ОСОБА_3 , обґрунтовуючи зустрічний позов, посилається на те, що ОСОБА_6 , укладаючи від її імені договір перевезення вийшов за межі повноважень, які були передбачені в наданій йому довіреності, оскільки згідно з довіреністю мав вчинити ці дії особисто і не мав права на передоручення. Вказівка у довіреності на право уповноважених осіб укладати від її імені договори цивільно-правового характеру на її думку є нікчемною, оскільки не визначає конкретного правочину або хоча б виду правочину, який мав здійснити повірений. Також посилається на те, що ОСОБА_5 не мав права надавати послуги з перевезення, оскільки не зареєстрований як суб`єкт господарювання. Посилається на те, що вона не надавала згоди ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на укладення договору перевезення, було відсутнє її волевиявлення на укладення цього договору, вважає, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 досягнуто зловмисну домовленість з метою отримання від неї коштів, договір перевезення та додатки до нього укладені не в 2018 р., а значно пізніше безпосередньо перед зверненням з позовом до суду.

Суд не погоджується з доводами відповідачки ОСОБА_3 .

Так, відповідно до довіреності від 16.11.2018 р., посвідченої приватним нотаріусом, зазначено, що ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_2 та ОСОБА_6 купити, або іншим дозволеним способом придбати у власність за кордоном на її ім`я та на умовах на свій розсуд автомобіль будь-якої марки, укладати та підписувати договори купівлі-продажу автомобіля, транспортувати (перегнати) автомобіль до місця реєстрації її проживання по вищевказаній адресі, укладати від її імені договори цивільно-правового характеру, заповнювати при цьому декларації, платити фінансову гарантію за перевезення (транспортування або керування) транспортного засобу по території будь-якої держави, а також отримати цю ж фінансову гарантію, міняти при необхідності номерні вузли та агрегати, міняти модель (модифікацію) автомашини, бути представником при оформленні документів в органах митниці; органах сертифікації на ввезений їй транспортний засіб, а також у відповідних органах поліції, у відповідних територіальних органах з надання сервісних послуг МВС або інших установах, які згідно законодавства проводять реєстрацію транспортних засобів при реєстрації зазначеного транспортного засобу на її ім`я проходити техогляд та всі інші необхідні дії для реєстрації автомобіля, отримати свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, державні номерні знаки (реєстраційний номер), сертифікат відповідності, реєструвати його у відповідних органах, та також вчиняти від її імені всі необхідні дії згідно діючого законодавства України, а також іноземних країн.

Встановлено, що договір перевезення та складені до нього документи від імені ОСОБА_3 підписані її представником ОСОБА_6 саме відповідно до довіреності від 16.11.2018 р.

Відповідно до ст.1003 ЦК передбачено, що в договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Аналізуючи зміст довіреності, суд не вбачає підстав визнавати нікчемними положення довіреності в частині надання права уповноваженим на укладення від імені ОСОБА_3 договорів цивільно-правового характеру, оскільки довіреність оформлена в її присутності, отже нею прочитана, підписана, що відповідачкою не заперечується, і такі положення довіреності спрямований за виконання завдання визначеного в довіреності щодо купівлі і транспортування автомобіля на ім`я відповідачки.

Крім того, укладений ОСОБА_6 від імені ОСОБА_3 договір перевезення від 21.11.2018 р. був пов`язаний саме з придбанням автомобіля для позивачки і випливав з обов`язків, визначених в довіреності і спрямованих на виконання повноважень з придбання автомобіля. І був необхідним для виконання завдання визначеного в довіреності.

Відповідно до ст. 240 ЦК представник зобов`язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто, він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє.

Доводи ОСОБА_3 про те, що внаслідок укладення оскаржуваного договору відбулось передоручення ОСОБА_6 наданих йому повноважень на укладення договору перевезення автомобіля, спростовуються умовами виданої ОСОБА_3 довіреності, згідно з якою ОСОБА_6 мав право на укладення від імені ОСОБА_3 договорів цивільно-правового характеру.

Отже, під час укладення даного договору перевезення ОСОБА_6 діяв в межах наданих йому повноважень та діяв на виконання завдання визначеного в довіреності щодо купівлі автомобіля.

Посилання представника відповідачки ОСОБА_3 ОСОБА_4 на вичерпний перелік прав наданих в довіреності спростовується вказівкою в довіреності на право уповноваженого на вчинення інших юридично значимих дій в межах та в обсязі передбачених законодавством для такого виду уповноважень та відповідає меті довіреності щодо придбання та транспортування автомобіля.

Посилання ОСОБА_3 на відсутність в позивача ОСОБА_5 права надавати послуги з перевезення, оскільки він не зареєстрований як суб`єкт господарювання не беруться судом до уваги, оскільки ст.204 ЦК встановлено презумпцію правомірності правочину, а саме: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Суд не вбачає за можливе з цих підстав визнавати договір перевезення недійсним. Вказаний факт не свідчить також про наявність зловмисної домовленості між особами, які цей договір уклали.

Відповідач ОСОБА_3 стверджує, що оскаржуваний договір перевезення не був укладений 21.11.2018 р., а був складений і підписаний значно пізніше цієї дати в результаті зловмисної домовленості невідомих їй осіб (дата укладення договору вказана в ньому, не відповідає дійсності). Разом з тим, суду не надано доказів на підтвердження даних обставин. На підтвердження цієї обставини заявлялось клопотання про призначення почеркознавчої експертизи з питаннями про те, чи підписи на договорі виконані особами, які його підписали. У призначенні експертизи відмовлено у зв`язку з відсутністю можливості відібрати вихідні дані для її призначення і проведення. Відтак вказані твердження є припущеннями, на яких не може грунтуватись рішення суду.

Щодо посилань на завищену вартість послуг з перевезення суд не приймає до уваги наданий відповідачкою висновок Харківської торгово-промислової палати (а.с.218 т.1) та погоджується з доводами позивача про те, що при наданні такого висновку не враховано ряд особливостей, що існують при перевезенні вантажу у виді пошкодженого автомобіля.

Доводи про те, що перевезення автомобіля відповідачки здійснив ОСОБА_6 особисто, а не ОСОБА_5 спростовані матеріалами справи.

Встановлено, що сторони не заперечують, і підтверджується матеріалами справи, що на момент придбання відповідачкою автомобіль був пошкоджений, не міг пересуватись самостійно та міг бути лише транспортований (перевезений), що підтверджується висновком експертного авто-товарознавчого дослідження №112203 від 22.11.2018 р., аварійним свідоцтвом (а.с.169, 170 т.1), пошкоджений автомобіль ОСОБА_3 офіційно перетнув кордон на Волинській митниці ДФС, як пошкоджений транспортний засіб, при цьому був перевезений транспортними засобами, що зареєстровані за позивачем ОСОБА_5 (а.с. 11, 12, 168 т.1)

Вказаний автомобіль під митним контролем був транспортований (перевезений) до Харківської митниці ДФС, що підтверджено відмітками у митному документі № UА807190/2018/22039 з зазначенням дати на штампі митниці на розвантаженні 22.11.2018 р. (а.с. 20).

Товарно-транспортна накладна № 1 від 21.11.2018 р. містить відмітку про прийняття вантажоодержувачем вантажу у місті призначення; складено акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) № 1 від 22.11.2018 р., який є невід`ємною частинною договору № 1 від 21.11.2018 р. на перевезення вантажу та експедиційні послуги. Під час його підписання сторони погодили, що Перевізником виконані взяті на себе по договору № 1 від 21.11.2018 р. зобов`язання у повному обсязі. Замовник претензій до порядку, обсягів та строків виконані робіт (надання послуг) не має.

Таким чином, доведено виконання ОСОБА_5 зобов`язання за договором перевезення.

На думку представника відповідачки, враховуючи, що перевезення здійснювалось під митним контролем (як особливий вид перевезення) єдиним документом, який свідчить про перевезення автомобіля є митна декларація, на якій містяться відмітки Волинської та Харківської митниці. У вказаному документі в графі «найменування фірми перевізника» вказано прізвище ОСОБА_9 . З огляду на вказане, відповідачка вважає, що саме ОСОБА_6 здійснив перевезення автомобіля. Вказане також підтверджується відповіддю Волинської митниці від 27.07.2020 та 22.07.2020, наданою на його адвокатський запит (а.с.209-217 т.1).

Однак, згідно наданим представником позивача листом від 01.10.2020 р. Волинської митниці Держмитслужби повідомлено, що в зв`язку з допущеною технічною помилкою на підставі заяви ОСОБА_5 від 23.09.2020 та заяви ОСОБА_6 від 23.09.2020 у встановленому порядку до електронного журналу пункту пропуску автоматизованої системи митного оформлення «Інспектор» у запис щодо пропуску 21.11.2018 на митну територію України товару «Пошкоджений, легковий автомобіль, для перевезення людей, що використовувався, для власного використання: марка HYUNDAI, модель SONATA -1шт., що переміщувався транспортним засобом з р.н. НОМЕР_1 / НОМЕР_2 згідно з документом контролю доставки - митною декларацією типу ІМ40ЕЕ від 21.11.2018 №UA807190/2018/022039, водієм транспортного засобу з р.н. НОМЕР_1 / НОМЕР_2 внесено громадянина ОСОБА_10 (паспорт НОМЕР_3 ), пасажиром - громадянина ОСОБА_9 (паспорт НОМЕР_4 ).

Враховуючи зазначене, 21.11.2018 перевізником і водієм транспортного засобу з р.н. НОМЕР_1 / НОМЕР_2 був ОСОБА_10 (паспорт НОМЕР_5 ), який власноручно керував вказаним автовозом під час перетину кордону, а особою, відповідальною за організацію перевезення та митне оформлення автомобіля марки HYUNDAI, модель SONATA, VIN-код НОМЕР_6 , згідно з довіреністю виступав ОСОБА_9 (паспорт НОМЕР_4 ), який 21.11.2018 слідував транспортним засобом з р.н. НОМЕР_7 / НОМЕР_2 і знаходився у салоні автовоза у якості пасажира.

До електронних журналів АСМО «Інспектор» («Диспетчер ЗМК», «Журнал пункту пропуску», «Акти митного огляду», «МД-1, М-15, М-16») внесено правильний реєстраційний номер транспортного засобу, яким ввозився вищевказаний товар, а саме: АСІ893ВХ/ НОМЕР_2 .

При внесенні до Єдиної автоматизованої інформаційної системи Держмитслужби відмітки про пропуск товару, що переміщувався згідно з митною декларацією типу ІМ40ЕЕ від 21.11.2018 №UA807190/2018/022039, помилково зазначено реєстраційний номер транспортного засобу НОМЕР_8 .

Товар, що переміщувався згідно з митною декларацією типу ІМ40ЕЕ від 21.11.2018 №UA807190/2018/022039, доставлено у митницю призначення і випущено у вільний обіг згідно з митною декларацією типу ІМ40ДЕ №UA807190/2018/22201 від 23.11.2018. Зміни в МД типу ІМ40ЕЕ від 21.11.2019 №UA807190/2018/022039 не вносились (т. 2 а.с.29).

Надана представником відповідачки відповідь Сбожанської митниці держмитслужби від 04.12.2020 р. (т.2 а.с.60) не спростовує інформації, викладеної у відповіді від 01.10.2020 р. Волинської митниці Держмитслужби (а.с.29 т.2).

Таким чином, ОСОБА_3 не надала доказів на підтвердження доводів її зустрічного позову про те, що належний їй автомобіль був перевезений ОСОБА_6 , а не позивачем ОСОБА_5 .

Інші доводи відповідачки не спростовують висновку суду.

Відтак суд не знаходить підстав для визнання недійсним договору перевезення від 21.1.12018 р., і тому в задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст.240, 526, 530, 543, 546, 549, 553, 554, 559, 611, 625, 626, 628, 908, 909, 920, 1003 ЦК, ст.ст. 10, 12, 13,27, 77, 81, 141, 263-265, 354 ЦПК, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_5 заборгованість за договором перевезення в розмірі 123865 (сто двадцять три тисячі вісімсот шістдесят п`ять) грн. 78 коп.

В решті позову відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним договору перевезення № 1 від 21.11.2018 р. відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 сплачений при поданні позову до суду судовий збір в розмірі 1238 (тисячу двісті тридцять вісім) грн. 65 коп.

Призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на 14.00 год. 12.01.2021 р., яке відбудеться в приміщенні Старовижівського районного суду Волинської області. Встановити позивачу, відповідачу, представникам строк - п`ять днів з дня ухвалення даного рішення суду для подання доказів щодо розміру понесених ними судових витрат на правничу допомогу.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне судове рішення складено 30.12.2020 р.

Суддя О. Й. Хаврона