"29" грудня 2020 р.
Справа № 642/1528/20
Провадження № 2/642/803/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 грудня 2020 року м. Харків
Ленінський районний суд м. Харкова
в складі головуючого судді Пашнєва В.Г.,
при секретарі Сузанського О.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Харківжитло» та товариства з обмеженою відповідальністю «Укрестейт» про визнання умов договору недійсними, визнання одностороннього розірвання договору незаконним, визнання договору чинним та визнання укладеною додаткової угоди до договору, -
ВСТАНОВИВ:
18 березня 2020 року громадянка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «Харківжитло» про визнання недійсними умов п. 4.3. та п. 8.4.2. договору № 20/1 від 12.01.2006 р. на пайову участь в будівництві житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями , визнання одностороннього розірвання договору № 20/1 від 12.01.2006 р. незаконним, визнання даного договору чинним, за виключенням всіх умов та приписів п. 4.3. та п. 8.4.2, та визнання укладеною додаткової угоди від 21.02.2019 р. до договору (далі додаткова угода).
Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 23.03.2020 р. за позовною заявою ОСОБА_1 відкрито спрощене позовне провадження, з повідомленням сторін. Згідно вимог позивача, сформульованих в позовній заяві, ТОВ «Укрестейт» було залучено у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних позовних вимог.
08.04.2020 р. через канцелярію Ленінського районного суду від позивача надійшла заява про відвід судді Пашнєву В.Г.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 09.04.2020 р. заяву ОСОБА_1 про відвід судді Пашнєву В.Г. від розгляду справи № 642/1528/20 визнано необґрунтованою, заяву передано до розгляду іншому судді.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 10.04.2020 р. (суддя Бородіна О.В.) у задоволенні заяви позивача про відвід судді Пашнєву В.Г. від розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до ТОВ «Харківжитло» було відмовлено.
Ухвалою Ленінського районного суду від 27.05.2020 р. здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження цивільної справи № 642/1528/20 в розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 07.09.2020 р., за клопотанням позивача, товариство з обмеженою відповідальністю «Укрестейт» (далі співвідповідач) залучено до справи в якості співвідповідача та його виключено з числа третіх осіб.
Суд, ухвалою від 29.09.2020 р. закрив підготовче судове провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.
Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив задовольнити їх у повному обсязі.
ТОВ «Укрестейт», відповідно до наданих суду письмових заяв, з позовними вимогами погодилось, правом надання відзиву співвідповідач не скористався, просило суд їх задовольнити в повному обсязі та проводити судовий розгляд без участі представника співвідповідача.
ТОВ «Харківжитло» правом надання відзиву не скористалось.
Представник ТОВ «Харківжитло» з`явився в одне судове засідання в стадії підготовчого провадження та заперечував проти задоволення позову. Крім того, представник відповідача направив електронною поштою на електронну адресу Ленінського районного суду клопотання про застосування строків позовної давності по цій справі.
В судове засідання в стадії розгляду справи по суті відповідач не з`явився.
Необхідно зауважити, що представник відповідача повідомляв суд про неможливість явки в судове засідання через карантин, впроваджений через епідемію коронавірусу.
З цього приводу суд зазначає, що відповідно до змін, внесених Законом України від 18 червня 2020 року № 731-IX до Прикінцевих та перехідних положень до ЦПК України, процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Закон України № 731-IX набрав чинності 17.07.2020 р., а тому всі раніше продовжені процесуальні строки закінчились 06.08.2020 р. Тобто, з цієї дати факт дії карантину в Україні не впливає на перебіг процесуальних строків у даній справі, в тому числі встановлених ЦПК України строків розгляду справи.
Посилання представника відповідача на запровадження карантину як на підставу відкладення судового розгляду суд не вважає поважною причиною для неявки в судове засідання. Представник відповідача не довів суду - яким чином карантин перешкоджає йому з`явитись в судові засідання, не надав документальних підтверджень про перебування представника відповідача на лікуванні чи в самоізоляції. Твердження відповідача про ймовірну небезпеку зараження працівників суду та відвідувачів при розгляді справи суд вважає безпідставним, оскільки в приміщенні Ленінського районного суду приймаються всі доступні заходи для запобігання поширенню хвороб.
Розглянувши матеріали справи в їх сукупності, заслухавши представників сторін, перевіривши відповідність доводів сторін фактичним обставинам справи, судом встановлено наступне.
12 січня 2006 року, між фізичною особою ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Харківжитло», був укладений Договір № 20/1 на пайову участь в будівництві житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями.
За умовами договору, ОСОБА_1 , яка в тексті договорі іменується пайщиком, направляє власні грошові кошти на будівництво будинку за адресою: АДРЕСА_1 (далі будинок), в порядку пайової участі, і доручає ТОВ «Харківжитло», яке за текстом договору іменується товариством: сформувати частку ОСОБА_1 в загальному майні пайщиків та забезпечити будівництво будинку.
Відповідно до умов договору та додатків до нього, ТОВ «Харківжитло» зобов`язалось в строк до вересня 2010 року, збудувати будинок, за адресою: АДРЕСА_1 , ввести його в експлуатацію, та передати громадянці ОСОБА_1 за актом приймання-передачі Ѕ частину нежитлового приміщення в Будинку, відповідно до Додатку № 2 до договору, загальною площею 204,8 кв.м.(далі приміщення).
Сума договору складає 440 953,38 грн. (чотириста сорок тисяч дев`ятсот п`ятдесят три гривні 30 коп.).
На час подання позову сума заборгованості ОСОБА_1 перед ТОВ «Харківжитло» складає 385 854,27 грн. (триста вісімдесят п`ять тисяч вісімсот п`ятдесят чотири гривні 27 коп.).
Протягом 2006-2008 років відповідач здійснював будівництво будинку АДРЕСА_1 . Проте з кінця 2008 року будівництво було призупинено, також в цей період позивач призупинив оплати за договором.
В подальшому відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за Договором про пайову участь № 20/1, введення будинку в експлуатацію у вересні 2010 року не здійснив, передбачені договором приміщення позивачеві не передав. На час розгляду справи судом будівництво не завершено. Будь-яких додаткових угод до договору про продовження строку будівництва будинку між сторонами не укладалось.
Наприкінці березня 2017 року ОСОБА_1 поштою отримала від ТОВ «Харківжитло» повідомлення за вих. № 20-1 від 20.03.2017 р., яким відповідач повідомив про розірвання договору в односторонньому порядку за ініціативи відповідача. ТОВ «Харківжитло» у якості правової підстави розірвання договору послалось на п. 4.3. та п. 8.4.2. договору.
Пункт 4.3. Договору визначає, що в разі порушення пайщиком чергового строку оплати графіку платежів та умов п. 4.1. договору більш ніж на 10 календарних днів, товариство має право розірвати договір в односторонньому порядку. П. 8.3. договору визначає, що окрім підстав розірвання договору, передбачених законодавством України, розірвання даного договору до закінчення строку його дії можливо у випадках, передбачених п. 4.3. договору.
Пунктом 6.11. договору передбачено, що пайщик має право передати свої права та обов`язки іншій особі за умови додержання наступних вимог:
- письмового звернення пайщика до ТОВ «Харківжитло» з повідомленням про передачу своїх прав та обов`язків іншій особі;
- сплати протягом трьох днів додаткових грошових коштів в розмірі 2204,76 грн., що складає 0,5% від ціни договору, за передачу майнових прав;
- укладання тристоронньої додаткової угоди про заміну сторони в зобов`язанні;
- передача договору з додатками від пайщика новому пайщику.
Враховуючи невиконання відповідачем зобов`язань за договором, позивач досяг домовленості з Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрестейт» про передачу своїх прав та обов`язків пайщика за договором про пайову участь у будівництві жилого будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями № 20/1 від 12.06.2006 р. зазначеному ТОВ «Укрестейт».
З метою реалізації свого права, закріпленого в п. 6.11. договору, позивачем21 лютого 2019 року складена додаткова угода про передачу майнових прав за договором від ОСОБА_1 до ТОВ «Укрестейт», яка підписана з боку ОСОБА_1 та ТОВ «Укрестейт». 22 лютого 2019 року на адресу ТОВ «Харківжитло» був направлений лист з повідомленням про передачу прав і обов`язків ТОВ «Укрестейт» та з пропозицією підписати додаткову угоду від 21.02.2019 р., три примірники якої були додані до листа. Також додаткова угода містила домовленість про те, що новий пайовик, тобто ТОВ «Укрестейт», протягом 5 (п`яти) банківських днів, наступних за днем підписання акту приймання-передачі приміщення між ТОВ «Харківжитло» та ТОВ «Укрестейт», що підтверджує факт передачі приміщення у власність ТОВ «Укрестейт», здійснює доплату 385 944,27 грн. на рахунок ТОВ «Харківжитло» в банку.
Окрім того, в цей же час громадянкою ОСОБА_1 була здійснена спроба сплати, на розрахунковий рахунок відповідача, зазначений в договорі, додаткових грошових коштів в розмірі 2 204,76грн., що складає 0,5% від ціни договору. Оскільки зазначені реквізити банківського рахунку виявились недійсними, вищевказаний лист містив також прохання повідомити діючі банківські реквізити ТОВ «Харківжитло» для перерахування коштів відповідно до п. 4.4. та 6.11. договору.
ОСОБА_1 , дізнавшись в подальшому про актуальні банківські реквізити ТОВ «Харківжитло», 09.08.2019 р., в порядку, передбаченому п. 4.4. Договору, сплатила на банківський рахунок ТОВ «Харківжитло» за заміну сторони у Договорі 2 204,76 грн., що складає 0,5 % від суми договору.
На думку позивача, вказані обставини свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом.
Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.
Юридична конструкція договору про пайову участь у будівництві не закріплена цивільним законодавством України як окремий тип (вид) договорів. Відтак, договір про пайову участь у будівництві є договором, не передбаченим актами цивільного законодавства, що укладається сторонами на підставі частини 1 статті 6 Цивільного кодексу України та загальних положень статті 9 Закону України "Про інвестиційну діяльність", відповідно до яких сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладання договорів, вибір партнерів, визначення зобов`язань, всіх інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб`єктів інвестиційної діяльності.
Договір про пайову участь № 20/1 за своєю правовою природою є змішаним, який тяжіє до конструкцій, насамперед, договору купівлі-продажу та, певною мірою, договору про надання послуг, адже основні обов`язки позивача як пайовика вичерпуються сплатою коштів, усі ж інші обов`язки пайовика тим чи іншим чином обслуговують процедуру передання йому збудованої нерухомості, тобто виконання основного договірного обов`язку відповідачем.
За таких умов позивач на підставі укладеного сторонами договору про пайову участь № 20/1 набув майнові права на відповідну нерухомість, що є об`єктом будівництва (інвестування). Зазначені майнові права не є речовими правами на чуже майно, тому що об`єктом цих прав не є чуже майно, а також вони не є правом власності, оскільки об`єкт будівництва (інвестування) не існує на момент укладення договору (як і на момент виникнення спору), а тому не може існувати й право власності на нього. Отже, таке майнове право позивача можна визначити як право очікування, воно є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право очікування - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Саме така правова позиція послідовно підтримувалася Верховним Судом України у подібних правовідносинах (постанови Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-21цс13, від 15 травня 2013 року у справі № 6-36цс13, від 06 листопада 2013 року у справі № 6-100цс13, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1920цс15, від 30 березня 2016 року у справі № 6-265цс16).
Позивач вказав в позові, що умови, викладені у п. 4.3. та п. 8.4.2. договору, є несправедливими (дискримінаційними) та такими, що порушують принцип рівності сторін.
За твердженням позивача, ОСОБА_1 призупинила виплату грошових коштів за договором у зв`язку із систематичним невиконанням відповідачем своїх обов`язків, а саме: багаторічним тривалим недотриманням строків введення (здачі) будинку в експлуатацію.
Позивач зазначає, що в даному випадку ОСОБА_1 потрапила в тупикову ситуацію - ТОВ «Харківжитло», ще в 2008 році, отримало від ОСОБА_1 значні гроші, протягом багатьох років не повертало грошей, і не виконувало будівельних робіт, фактично зупинивши будівництво об`єкту восени 2008 року. В цій ситуації з боку громадянки ОСОБА_1 було б безглуздим сплачувати додаткові кошти на користь відповідача. В той же час існуючий договір не передбачав подібного розвитку подій з багаторічною затримкою будівництва, хоча безсумнівно, що невиконання ТОВ «Харківжитло» своїх обов`язків з будівництва будинку є порушенням умов договору, яке спричинило порушення майнових прав громадянки ОСОБА_1 .
Відповідно до ч. 2 ст. 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів, тобто ці вимоги потрібно застосовувати і до правовідносин за договором № 20/1 від 12.01.2006 р.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Відповідно до п. п. 6, 16 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про: надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; встановлення обов`язку споживача виконати всі зобов`язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх.
Відповідно до ч. 4 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.
Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Відповідно до. п. 9 Постанови пленуму ВСУ № 9 від 06.09.2011 р. Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, згідно зі статтею 217 ЦК (435-15) правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК України суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.
Пункт 4.3. договору передбачає (надалі цитата мовою оригіналу): «В случае нарушения «Пайщиком» очередного срока оплаты Графика платежей и условий п. 4.1. Договора и более чем на 10 календарных дней, «Общество» имеет право разорвать Договор в одностороннем порядке. Если стороны утвердили новый График платежей с подписанием соответствующих изменений к Графику платежей договор продолжает свое действие».
П. 8.3. договору встановлює (надалі цитата мовою оригіналу): «Помимо оснований досрочного прекращения действия настоящего Договора, предусмотренных законодательством Украины, прекращения настоящего Договора до истечения срока его действия, возможно в следующих случаях:
8.4.1. по инициативе «Пайщика», в порядке, предусмотренном пунктами 6.11. и 6.12. настоящего Договора, только при условии подписания соответствующего соглашения;
8.4.2. по инициативе «Общества» в случаях, предусмотренных п. 4.3.
8.4.3. по соглашению Сторон, только при условии подписания соответствующего соглашения».
Згідно п. 10.2. договору (надалі цитата мовою оригіналу): «При нарушении «Пайщиком» сроков внесения денежных средств, предусмотренных настоящим Договором графиком платежей более чем на 10 дней, он уплачивает «Обществу» неустойку в размере двойной учетной ставки НБУ, действовавшей на момент просрочки, от суммы просроченных к внесению средств за каждый день просрочки».
Пунктом 10.3. договору передбачено (надалі цитата мовою оригіналу): «В случае нарушения «Обществом» своих обязательств согласно п 2.4. более чем на 30 дней «Общество» уплачивает «Пайщику» пеню в размере двойной учетной ставки НБУ от суммы фактически внесенных «Пайщиком» денежных средств за каждый день просрочки».
Суд констатує, що відповідач, так само як і позивач, порушив свої зобов`язання за договором, однак пені за порушення взятих на себе зобов`язань не сплатив.
Порівнюючи перелік прав та обов`язків пайщика та товариства за договором, а також передбачені договором наслідки невиконання сторонами своїх зобов`язань, суд приходить до висновку, що відповідальність сторін за невиконання обов`язків, покладених на них за договором, не рівна, не справедлива, а також дуже жорстка по відношенню до пайщика. Так, за умовами п. 4.3. та п. 8.4.2. договору, відповідач має право в односторонньому порядку розірвати договір в разі невиконання позивачем своїх зобов`язань з оплати за цим договором. Однак позивач, як вбачається з п. 8.4.1. договору, права одностороннього розірвання договору (без підписання з товариством відповідної угоди) не має, отже мається істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду пайщика (споживача). Суд кваліфікує це як дискримінацію і вважає такі умови договору несправедливими.
Тривале виконання договору з боку позивача не може свідчити про його добровільну згоду на застосування до нього дискримінаційних положень п. 4.3. та п. 8.4.2. договору, оскільки відповідачем деякий час дійсно здійснювалось будівництво будинку, отже у позивача було створено враження про можливість виконання відповідачем взятих на себе обов`язків по здачі об`єкту до експлуатації.
Щодо позивних вимог про визнання незаконною відмови від договору і визнання його чинним, суд погоджується з позивачем, що приписами п.п. 4.5., 4.7., 5.5. договору № 20/1 від 12.01.2006 р. прямо передбачено, що умовою для розірвання договору в односторонньому порядку з боку товариства є повернення раніше внесених коштів пайщику. Проте ТОВ «Харківжитло» не повернуло ОСОБА_1 вкладених в будівництво коштів, не виконавши тим самим обов`язкових дій, передбачених договором для розірвання договору.
Суд бере до уваги, що згідно п. 13.2. договору, всі зміни та доповнення оформлюються додатковими угодами сторін в письмовій формі, які являються невід`ємною частиною договору. Відповідач, обмежившись направленням листа 20.03.2017 р., не склав і, за обставинами справи, не пропонував позивачу скласти додаткову угоду про розірвання договору № 20/1.
Відповідно до ч. 4 ст. 612 Цивільного кодексу України прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.
Оскільки зупинення позивачем оплат за договором обумовлено зупинкою будівництва з боку ТОВ «Харківжитло», з огляду на положення ч. 4 ст. 612 ЦК України, суд приходить до висновку про протиправність застосування у даному випадку відповідачем положень п.п. 4.3., 8.4.2. договору.
Нарешті, одностороння відмова товариства з обмеженою відповідальністю «Харківжитло» від договору № 20/1 від 12.01.2006 р. базується на пунктах 4.3. та 8.4.2. договору, а тому, внаслідок визнання судом несправедливими та недійсними даних пунктів договору, одностороння відмова відповідача від договору також визнається судом незаконною, а сам договір чинним, за виключенням умов та приписів п. 4.3. та п. 8.4.2.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Концепція майна в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатись правом власності, а відтак і майном. До таких активів може відноситись також і "право очікування", набуте пайовиком у договорі про пайову участь у будівництві.
Мирне володіння майном зумовлює також і безперешкодне його використання та розпорядження таким майном відповідно до вимог чинного законодавства. Щодо зобов`язальних прав у цивільному праві України таке розпорядження має форму відступлення права вимоги (цесії), здійснення якої регламентовано 512-519 Цивільного кодексу України. При цьому відповідно до приписів частини 1 статті 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Суд зазначає, що пунктом 6.11. договору сторони передбачили право позивача передати свої права та обов`язки іншій особі до моменту підписання Акту приймання-передачі нежитлового приміщення в будинку, за наступних умов:
- письмового звернення пайщиком до ТОВ "Харківжитло" з повідомленням про передачу своїх прав та обов`язків іншій особі;
- сплати протягом трьох днів додаткових грошових коштів в розмірі 2204,76 грн., що складає 0,5 % від ціни договору;
- укладення тристоронньої додаткової угоди про заміну сторони в зобов`язанні;
- передача договору з додатками від ОСОБА_1 новому пайщику.
Позивач виконав належним чином ці вимоги, склавши і підписавши разом з ТОВ «Укрестейт» тристоронню додаткову угоду від 21.02.2019 р., надіславши її на адресу ТОВ «Харківжитло» 22.02.2019 р., та оплативши 2204,76 грн. в порядку п. 4.4. Договору.
Частина 4 ст. 188 Господарського кодексу України передбачає, що у разі, якщо сторони не досягли згоди щодо зміни договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За приписами ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що має назву «Право на ефективний засіб юридичного захисту», проголошує: «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження».
Зазначене саме по собі передбачає принципову можливість суду здійснити втручання в договірні правовідносини сторін із додержанням засад добросовісності, розумності та справедливості (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ст. ст. 626, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За загальним правилом, встановленим ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною(стаття 638 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Статтею 642 ЦК України передбачено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Якщо у пропозиції укласти договір вказаний строк для відповіді, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь про прийняття пропозиції протягом цього строку (ст. 643 ЦК України).
За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.
Стаття16 ЦК України не визначає серед способів захисту цивільних прав та інтересів такого способу захисту, як визнання договору укладеним.
Оскільки матеріали справи не містять жодних доказів вчинення відповідачем дій, які б свідчили про прийняття пропозиції позивача укласти додаткову угоду, відсутні передбачені законом підстави для визнання додаткової угоди укладеною.
Клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, проти якого позивач заперечував, суд залишає без задоволення.
Оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, п еребіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Частина позовних вимог полягає у визнанні договору чинним та визнанні протиправною односторонньої відмови ТОВ «Харківжитло» від договору, яка була викладена в листі № 20-1 від 20.03.2017 р. Цей лист ОСОБА_1 , за її твердженням, отримала наприкінці березня 2017 року. Позовна заява у цій справі подана до Ленінського районного суду 18.03.2020 р. Таким чином, з часу повідомлення про розірвання договору, навіть якщо його обраховувати з 20.03.2017 р., і до дати подання позову, тобто до 18.03.2020 р., не пройшло трьох років, відповідно і строк позовної давності щодо цих позовних вимог не настав.
Стосовно позовних вимог щодо визнання несправедливими та недійсними умов п. 4.3. та п. 8.4.2. договору, суд погоджується з твердженням позивача, що саме після повідомлення листом № 20-1 від 20.03.2017 р. про розірвання договору, ОСОБА_1 став зрозумілий дискримінаційний характер п. 4.3., п. 8.4.2. договору. До моменту складання і направлення позивачу листа № 20-1 від 20.03.2017 р., права ОСОБА_1 не були порушені. Таким чином, застосувавши п. 4.3., п. 8.4.2. договору 20.03.2017 р., ТОВ «Харківжитло» порушило права позивача, а тому з саме з цього часу позивач довідалась про порушення її прав, відповідно з цього часу обраховується початок перебігу строку позовної давності стосовно цієї частини позовних вимог.
Згідно статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, законними, підтвердженими матеріалами справи і такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, витрати зі сплати судового збору необхідно стягнути з ТОВ «Харківжитло» на користь ОСОБА_1 у розмірі задоволених вимог.
На підставі викладеного, керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 1-6, 76, 81-89, 141, 223, 258-268 ЦПК України, ст. ст. 5, 16, 612, 626, 627, 641, 651 ЦК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Харківжитло», товариства з обмеженою відповідальністю «Укрестейт» - задовольнити частково.
Визнати несправедливими та недійсними всі умови п. 4.3. та п. 8.4.2. договору № 20/1 від 12.01.2006 р. на пайову участь в будівництві житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями між громадянкою ОСОБА_1 та ТОВ «Харківжитло» (і.к. 33120188).
Визнати односторонню відмову Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківжитло» (і.к. 33120188) від договору № 20/1 від 12.01.2006 р. на пайову участь в будівництві житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями, викладену в листі № 20-1 від 20.03.2017 р., та одностороннє розірвання договору № 20/1 від 12.01.2006 р. незаконним.
Визнати договір № 20/1 від 12.01.2006 р. на пайову участь в будівництві житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями, укладений між громадянкою ОСОБА_1 та ТОВ «Харківжитло» (і.к. 33120188) чинним, за виключенням всіх умов та приписів п. 4.3. та п. 8.4.2.
В іншій частині позову відмовити.
Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Ленінський районний суд м. Харкова.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.Повне рішення буде складено у строк не більше як десять днів з дня закінчення розгляду справи.

Суддя В.Г.Пашнєв