ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ 22-ц/807/3307/20 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Онищенка Е.А.

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 серпня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Комунальної установи «Комп`ютерний інформаційно-обчислювальний центр» Запорізької обласної ради про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ

В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Комунальної установи «Комп`ютерний інформаційно-обчислювальний центр» Запорізької обласної ради про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 17.02.2017 вона працювала на посаді заступника начальника відділу надання адресної допомоги Комунальної установи «Комп`ютерний інформаційно-обчислювальний центр» Запорізької обласної ради. Наказом Комунальної установи «Комп`ютерний інформаційно-обчислювальний центр» Запорізької обласної ради № 58-о від 01.11.2019 її було звільнено у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Також зазначала, що роботодавцем нібито порушено вимоги законодавства щодо працевлаштування працівника у разі скорочення чисельності та штату, у тому числі, її першочергове право залишення на роботі. Крім того зазначила, що повідомлення від 22.08.2019 №5 не може вважатись належним попередженням про наступне вивільнення оскільки таке повідомлення містить посилання на наказ №23 від 02.08.2019, в той самий час як наказ, яким внесли зміни до штатного розпису прийнято 01.08.2019.

Посилаючись на вищезазначене просила суд, визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення, поновити на посаді, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, стягнути вихідну допомогу, середній заробіток за час затримки розрахунку та відшкодувати моральну шкоду.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 серпня 2020 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

КУ «Комп`ютерний інформаційно-обчислюваний центр» Запорізької обласної ради скористався своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу. Зазначає, що докази та обставини, на які посилається позивач були досліджені судом першої інстанції, при розгляді справи були дотримані норми матеріального і процесуального права. З цих підстав просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_1 із займаної посади за пунктом 1 статті 40 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства, Відповідачем було проведено роботу з перевірки та встановлення осіб-працівників, які мають переважне право на залишення на роботі. Позивачка була своєчасно попереджена про наступне вивільнення. Доказів того, що відповідач мав інші вакантні посади, які можливо було б запропонувати позивачці, суду надано не було.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Частина третя статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За положеннями частини першої та третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівника персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Згоду на переведення на іншу роботу працівник підтверджує письмово заявою про таке переведення.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 17.02.2017 працювала на посаді заступника начальника відділу надання адресної допомоги Комунальної установи «Комп`ютерний інформаційно-обчислювальний центр» Запорізької обласної ради.

Наказом Комунальної установи «Комп`ютерний інформаційно-обчислювальний центр» Запорізької обласної ради №58-о від 01.11.2019 її було звільнено у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. (а.с. 11)

Із вказаним наказом ОСОБА_1 ознайомлена 01.11.2019.

При цьому, повідомленням від 22.08.2019 №5 ОСОБА_1 було повідомлено про наступне вивільнення на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Повідомлення від 22.08.2019 №5 та наказ №58-о від 01.11.2019 про звільнення ОСОБА_1 був прийнятий на підставі наказу №23 від 01.08.2019 «Про внесення змін до штатного розпису у зв`язку із скороченням посад (професій)».

Згідно з наказом №23 від 01.08.2019 «Про внесення змін до штатного розпису у зв`язку зі скороченням посад (професій)» скороченню підлягали чотири посади, які не були вакантними (т.1 а.с.22)

Зі справи вбачається, що скороченню підлягали чотири посади, які не були вакантними: начальник бюро розробки програмного забезпечення фінансування програм з питань соціального захисту населення відділу розробки та впровадження програмного забезпечення економіки, фінансів та бухгалтерського обліку (займала ОСОБА_2 ); заступник начальника відділу надання адресної допомоги (займала ОСОБА_1 ); інженер-програміст 1 категорії бюро розробки програмного забезпечення фінансування програм з питань соціального захисту населення відділу розробки та впровадження програмного забезпечення економіки, фінансів та бухгалтерського обліку (займала ОСОБА_3 ); секретар (займала ОСОБА_4 ). (а.с. 79)

З урахуванням змін до штатного розпису вакантними були наступні посади:

- інженер 1 категорії у відділі адміністративно-господарського забезпечення - 1 штатна одиниця;

- інспектор з кадрів 1 штатна одиниця;

- інженер з охорони праці 1 категорії відділу адміністративно-господарського забезпечення 1 штатна одиниця;

- провідний інженер-програміст відділу розробки та впровадження програмного забезпечення економіки, фінансів та бухгалтерського обліку 1 штатна одиниця;

- провідний інженер-програміст відділу програмного супроводження адресних допомог 1 штатна одиниця;

- провідний інженер-програміст відділу розробки та впровадження програмного забезпечення соціального обслуговування 1 штатна одиниця;

- інженер-програміст 1 категорії відділу розробки та впровадження програмного забезпечення соціального обслуговування 1 штатна одиниця;

- економіст з фінансової роботи 1 категорії відділу бухгалтерського обліку та звітності (тимчасова) 1 штатна одиниця;

- провідний інженер-електронік відділу технічного обслуговування 2 штатні одиниці.

Частиною першою статті 42 КЗпП України встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається вказаним у переліку (частина друга статті 42 КЗпП України.

Тобто, застосування положень статті 42 КЗпП України можливе серед працівників, які обіймають ідентичні (тотожні, однакові) посади.

Наказом КУ «Комп`ютерний інформаційно-обчислювальний центр» ЗОР №24 від 02.08.2019 була створена комісія з визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі або щодо яких встановлено обмеження на звільнення. (а.с. 78)

Судом першої інстанції встановлено, що 21.08.2019 року на засіданні комісії з визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі або щодо яких встановлено обмеження на звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України було розглянуто кандидатури на вакантні посади.

Вивчивши оцінку рівня кваліфікації та продуктивності роботи, освіту, наявність заохочень, відсутність дисциплінарних стягнень, дотримання Правил внутрішнього трудового розпорядку, Правил професійної етики та поведінки працівників, відсутність скарг на дії працівників щодо виконуваної роботи, дотримання строків і якості виконуваної роботи, ефективність використання робочого часу, вимоги до посад згідно посадових інструкцій, Комісія прийняла рішення на підставі отриманої інформації запропонувати посаду інспектора з кадрів ОСОБА_4 ; провідного інженера програміста відділу розробки та впровадження програмного забезпечення економіки, фінансів та бухгалтерського обліку ОСОБА_3 ; економіста з фінансової роботи 1 категорії відділу бухгалтерського обліку та звітності ОСОБА_2 (посада тимчасова, за строковим договором).

Позивач не довела, що у неї було переважне право на залишенні на роботі.

Як вбачається з матеріалів справи, перевагу на залишенні на роботі надано ОСОБА_4 , При цьому, окрім оцінки рівня кваліфікації та продуктивності праці, а саме той факт, що ОСОБА_4 виконувала в установі обов`язки по веденню кадрової роботи, безперервний стаж роботи в установі складав 3 роки 8 місяців, працювала в Головному управлінні Державної казначейської служби на посаді провідного спеціаліста сектору персоналу і на посаді головного спеціаліста з питань запобігання корупції, ОСОБА_4 не підлягала звільненню у зв`язку із тим, що вона є інвалідом ІІІ групи відповідно до довідки АВ №0674070 від 12.07.2017.

Судом встановлено, що відповідно до посадової інструкції, посада інженера з охорони праці 1 категорії потребує вищої освіти за відповідним напрямом підготовки та стаж роботи за посадою інженера з охорони праці ІІ категорії не менше 2 років. З огляду на це жоден з фахівців, посади яких скорочувались, не відповідав зазначеній посаді. (т. 2 а.с. 6)

Відповідно до посадової інструкції, посади провідного інженера-програміста та інженера-програміста 1 категорії потребують повної вищої освіти відповідного напряму підготовки. З усіх фахівців, посади яких скорочувались, відповідний напрям підготовки мала лише ОСОБА_3 . З урахуванням того, що ОСОБА_3 працювала в установі на посадах інженера-програміста з 2015 року та мала стаж роботи за спеціальністю більше 3 років їй було запропоновано посаду провідного інженера-програміста.

Відповідно до посадової інструкції, посада економіста з фінансової роботи 1 категорії потребує повної вищої освіти відповідного напряму підготовки та стаж роботи за професією економіста не менше 2 років. З усіх фахівців, посади яких скорочувались, вимогам відповідали ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Враховуючи те, що ОСОБА_2 мала більш тривалий стаж роботи в установі (7 років 3 місяці) у порівнянні зі ОСОБА_1 (2 роки 8 місяців), брала участь у впровадженні нових для відділу бухгалтерського обліку та звітності напрямків роботи, виконувала обов`язки тимчасові відсутніх співробітників відділу бухгалтерського обліку та звітності та досконало знає роботу відділу, тривалий час виконувала близькі за змістом нової посади функції, за свою роботу неодноразово заохочувалась, має бездоганну трудову дисципліну, комісія обґрунтовано дійшла висновку, що рівень кваліфікації та продуктивності ОСОБА_2 беззаперечно вищий за рівень кваліфікації та продуктивності ОСОБА_1 .

Відповідно до посадової інструкції, посада провідного інженера-електроніка потребує вищої освіти за відповідним напрямом підготовки та стаж роботи за посадою інженера-електроніка 1 категорії не менше 2 років. З огляду на це жоден з фахівців, посади яких скорочувались, не відповідав зазначеній посаді.

Установивши, що звільнення ОСОБА_1 відбулось з дотриманням трудового законодавства, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи скаржника про порушення відповідачем при її звільненні вимог ст.49-4 КЗпП України та вимог Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» є необґрунтованими.

Так, відповідачем дотримано вказані вимоги законодавства шляхом направлення профспілковому комітету установи повідомлення від 01.08.2019 №01-372 про майбутнє звільнення працівників, тобто за 3 місяці, як того вимагає трудове законодавство. Вказане повідомлення включало відповідні накази що стосуються оптимізації структури установи, аналіз та список посад, що підлягають скороченню.

Таким чином, приписи ст.49-4 КЗпП України та вимог Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» відповідачем було дотримано.

Щодо порушення порядку надання згоди на розірвання трудового договору, зокрема отримання згоди профспілкового комітету, варто зазначити наступне.

Відповідно до матеріалів справи, подання про розірвання трудового договору до профспілки було направлене 28.10.2019, тобто до спливу двомісячного терміну, встановленого КЗпП України від повідомлення до звільнення. У період з 21.10.2019 по 30.10.2019 включно ОСОБА_1 була на лікарняному і стала до роботи 31.10.2019.

31.10.2019 ОСОБА_1 було направлено запрошення на засідання профспілкового комітету о 09:00 31.10.2019, на яке вона не з`явилась, мотивувавши це тим, що буде присутня тільки з адвокатом.

Засідання перенесли на 01.11.2019 о 09:00 з метою дотримання законодавства, на якому вона була присутня з адвокатом. З огляду на це наказ про звільнення було видано 01.11.2019, після отримання відповідного погодження профспілки.

Днем звільнення ОСОБА_1 є 01.11.2019, а не 31.10.2019, тобто дозвіл профспілки надано до дня звільнення ОСОБА_1 . Таким чином, твердження позивача є безпідставними.

При цьому будь-яких прав позивача ОСОБА_1 у зв`язку із її фактичним звільненням 01.11.2019 порушено не було.

Щодо доводів скарги з приводу невірного визначення розміру вихідної допомоги внаслідок неправильного розрахунку середньоденної заробітної плати, слід зазначити наступне.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у порядку.

Із пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, вбачається, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідачем вірно визначено розмір вихідної допомоги ОСОБА_1 , який складає 5119,15 грн., проте відповідачем дійсно помилково було утримані профспілкові внески у розмірі 1% - 51.19 грн., які були сплачені позивачу після подачі позову.

Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відмовляючи у задоволені цих позовних вимог, суд дійшов правильного висновку, що, якщо і була помилково виплачена менша сума вихідної допомоги ОСОБА_1 на 51,19 грн, це не спричинило та не могло спричинити суттєвих фінансових втрат для позивача та відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного суду, враховуючи розмір суми, яка не була виплачена позивачу при звільненні, а саме 51,19 грн., період затримки, відсутність умислу на затримку, можливо не стягувати з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку.

В частині доводів апеляційної скарги про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконним звільненням, яку позивач просить відшкодувати в сумі 10 000 грн., колегія суддів виходить із такого.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Оскільки судом не встановлений факт незаконного звільнення, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність встановлених законом підстав для стягнення моральної шкоди.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 серпня 2020 рокупо цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2020 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: Е.А. Онищенко

О.З. Поляков