КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 357/9776/19
Головуючий у першій інстанції - Бондаренко О.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/71/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України, подану представником Козирською Ганною Борисівною на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2019 року у справі за скаргою Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Прогрес» на дії старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Шевченка Максима Олександровича, стягувач: Міністерство оборони України, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року Обслуговуючий кооператив «Гаражно-будівельний кооператив «Прогрес» звернувся до суду із вказаною скаргою на дії старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Шевченка М.О., яку обґрунтовано тим, що постановою старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Шевченка М.О. від 19 липня 2019 року було відкрито виконавче провадження №59014290 про звернення стягнення на речові докази, а саме: 10 гаражних боксів НОМЕР_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди Міністерству оборони України на суму 193 270 грн, відповідно до виконавчого листа №357/8369/18, який видано 05 березня 2019 року та зазначено в якості боржника Обслуговуючий кооператив «Гаражно-будівельний кооператив «Прогрес».

Проте, скаржник посилається, що у виконавчому листі №357/8369/18, виданому 05 березня 2019 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області зазначено «Стягнути з ОСОБА_1 на користь Міністерства оборони України 193 270,00 грн. у відшкодування завданої матеріальної шкоди. Звернути стягнення на речові докази - 10 гаражних боксів за №№ з НОМЕР_1, що належать ОСОБА_1 , та знаходяться на зберіганні в гаражно-будівельному кооперативі «Прогрес», в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди Міністерству оборони України на суму 193 270,00 грн.», а тому боржником являється ОСОБА_1 , а не гаражно-будівельний кооператив «Прогрес».

Скаржник вважає, що державним виконавцем безпідставно та з порушенням норм закону було зазначено в якості боржника саме гаражно-будівельний кооператив «Прогрес» та просив суд визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Шевченка М.О. стосовно винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 19 липня 2019 року №59014290 та скасувати вказану постанову.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2019 року скаргу Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Прогрес» на дії старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Шевченка М.О. задоволено. Визнано неправомірними дії старшого держаного виконавця Голосіївського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Шевченка М.О. стосовно винесення постанови про відкриття виконавчого провадження №59014290 від 19 липня 2019 року та скасовано зазначену постанову.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням стягувач у вказаному виконавчому провадженні - Міністерство оборони України подало апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що судом неналежно надано оцінку доказам, які подавав стягувач та неправильно застосовано норми матеріального права, адже на підставі вироку Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 березня 2009 року було видано два виконавчих листи щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь Міністерства оборони України 193 270 грн, де боржником суд визначив засудженого ОСОБА_1 та щодо звернення стягнення, де боржником судом визначено саме Гаражно-будівельний кооператив «Прогрес».

Апелянт вказує, що Міністерство оборони України зверталось до відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві для здійснення примусового виконання вироку суду 05 березня 2019 року та 02 травня 2019 року, проте обидва рази виконавчий лист повертався без прийняття через пропуск строку на його пред`явлення. У зв`язку із викладеним, стягувач звернувся до суду із скаргою, та 21 червня 2019 року було винесено ухвалу про часткове задоволення скарги та зобов`язання Голосіївського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ в м. Києві поновити порушене право стягувача шляхом відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом №357/8369/18, виданого 05 березня 2019 року. Тому апелянт вважає подальші дії державного виконавця такими, що відповідають вимогам чинного законодавства та були спрямовані на виконання ухвали від 21 червня 2019 року.

Також апелянт вказує, що суд в оскаржуваній ухвалі помилково дійшов до висновку про те, що виконавчий документ не відповідає вимогам ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» та підлягає поверненню стягувачу без виконання, адже вказана норма містить вичерпний перелік підстав повернення виконавчого документу стягувачу, серед яких відсутня така підстава, як невідповідність виконавчого документу резолютивній частині рішення суду.

Окрім того, апелянт зазначає, що скаржником було невірно обрано спосіб захисту порушеного права у зв`язку з тим, що спір з цього предмету вже розглядався Білоцерківським міськрайонним судом Київської області, про що було винесено ухвалу від 21 червня 2019 року, яка набрала законної сили та не оскаржувалась скаржником. На думку апелянта, скаржник мав оспорювати саме вказану ухвалу, а суд, задовольняючи скаргу вийшов за межі передбачених законом повноважень та ухвалив рішення, яке суперечить рішенню, прийнятому тим же судом 21 червня 219 року.

Апелянт наголошує, що судом було без поважних причин поновлено скаржнику строк для звернення із скаргою, чим порушено норми процесуального права, а висновки суду про те, що скаржник лише 14 серпня 2019 року дізнався про порушення свого права є хибними та не відповідають дійсності, оскільки божник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішення, якщо йому було надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, що зазначена у виконавчому документі, що й було зроблено державним виконавцем 23 липня 2019 року. Відповідно до витягу перевірки статусу поштового відправлення, вказана постанова була вручена боржнику 25 липня 2019 року й строк на оскарження дій виконавця сплинув 08 серпня 2019 року, а саму скаргу боржником було подано 27 серпня 2019 року без жодного підтвердження поважності причин пропущення строку на оскарження виконавчих дій.

Враховуючи викладене, апелянт вважає, що оскаржуване судове рішення винесене при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, що призвело до прийняття необґрунтованого рішення про задоволення скарги, а тому просив скасувати ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити Обслуговуючому кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Прогрес» у задоволенні скарги в повному обсязі.

На адресу суду надійшов відзив від Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Прогрес», відповідно до якого останній вважає апеляційну скаргу необгрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Скаржник вказує, що не погоджується з доводами апелянта стосовно відповідності дублікату виконавчого листа №357/8369/19, виданого 05 березня 2019 року вимогам законодавства, оскільки у виконавчому документі має зазначатись резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень, проте вказаний виконавчий документ було видано не на підставі вироку, а на підставі ухвали суду про роз`яснення вироку.

Також зазначає, що твердження апелянта про обрання скаржником невірного способу захисту порушеного права суперечать фактичним обставинам справи, обґрунтовуючи це тим, що боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення. Однак, з вироку суду від 19 березня 2009 року та ухвали про роз`яснення вироку від 05 березня 2019 року не вбачається обов`язку скаржника щодо виконання вироку суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Відповідно до статті 447 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання скарги до суду) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з частиною другою статті 448 цього Кодексу скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.450 ЦПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу (частина перша статті 451 ЦПК України).

Отже, як право на звернення зі скаргою в порядку цивільного судочинства, так і порядок її розгляду та постановлення ухвали пов`язані з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК України, та його примусовим виконанням, яке вчиняється відповідним відділом державної виконавчої служби чи приватним виконавцем.

Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, вчинених на виконання судових рішень, ухвалених у порядку цивільного судочинства, передбачено у ЦПК України.

У разі оскарження дій державного виконавця щодо виконання виконавчого документа, який був виданий на виконання задоволеного в межах кримінального провадження цивільного позову, такий спір належить до юрисдикції адміністративного суду, та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Так, відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч.ч.1-2 ст.74 вказаного Закону рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

З матеріалів справи вбачається, що скаржник оскаржує дії державного виконавця стосовно винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 19 липня 2019 року ВП№59014290.

Разом з тим, виконавчий лист, який видано 05 березня 2019 року, було видано в порядку, передбачено КПК України (а.с.28).

Положеннями статті 539 КПК України (у редакції, чинній на час звернення до суду зі скаргою) визначено порядок вирішення судом питань, які виникають під час виконання вироку. Проте зазначеною нормою закону не встановлено порядку оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби при виконання вироку суду. Відсутнє і посилання на можливість такого оскарження за правилами ЦПК України.

Згідно із ст.287 КАС України (у редакції, чинній на час звернення до суду зі скаргою) передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Ця норма узгоджується з правилами адміністративної юрисдикції, передбаченими частиною другою статті 2 КАС України (у зазначеній редакції), що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Оскільки у даному випадку стороною виконавчого провадження - Обслуговуючим кооперативом «Гаражно-будівельний кооператив «Прогрес» оскаржуються дії державного виконавця щодо прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження від 19 липня 2019 року ВП №59014290 з виконання вироку суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Міністрерства оборони України 193 270 грн у відшкодування завданої матеріальної шкоди й звернення стягнення на речові докази - 10 гаражних боксів за №№ з НОМЕР_1, що належать ОСОБА_1 та знаходяться на зберіганні в гаражно-будівельному кооперативі «Прогрес», в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди Міністерству оборони України на суму 193 270 грн і законами України не встановлено іншого порядку оскарження цих дій, то суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про те, що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки як вбачається із зазначених вище норм законодавства, вказаний спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Окрім того, відповідно до ст.533 КПК України вирок або ухвала суду, які набрали законної сили, обов`язкові для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України.

У разі, якщо судове рішення або його частина підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем, суд видає виконавчий лист, який звертається до виконання в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» (частина третя статті 535 КПК України).

Частиною другою статті 534 КПК України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, підлягає безумовному виконанню.

За змістом частини п`ятої статті 534 КПК України у взаємозв`язку зі статтею 537 цього Кодексу процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у кримінальному провадженні, вирішує суддя суду першої інстанції одноособово, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Тобто положеннями КПК України (Розділом VIII) не встановлено порядок оскарження рішення, дій або бездіяльності органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб стосовно виконання судового рішення щодо конфіскації майна у кримінальному провадженні.

Умови і порядок виконання рішень судів, що підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначено у Законі України «Про виконавче провадження».

Як частиною другою статті 74 названого закону, так і статтею 181 КАС України передбачено загальний порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавця та посадових осіб державної виконавчої служби щодо виконання рішень, щодо яких не встановлено у спеціальних законах особливого порядку оскарження.

Відділ державної виконавчої служби є уповноваженим органом приймати для примусового виконання виконавчі документи чи не приймати їх з підстав, визначених чинним законодавством України. Здійснюючі делеговані йому функції в цій частині, відділ державної виконавчої служби діє як суб`єкт владних повноважень, рішення, дії або бездіяльність якого, його посадових осіб, сторони виконавчого провадження мають право оскаржити у порядку адміністративного судочинства, що відповідає завданням цього судочинства, передбаченим у статті 2 КАС України.

Вказаний правовий висновок міститься у постанові Великої палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №586/77/17, провадження №14-556цс18.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі з тих підстав, що подана ОК «ГБК «ПРОГРЕС» скарга на неправомірні дії державного виконавця по відкриттю виконавчого провадження, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.25 КАС України адміністративні справи з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, визначених цим Кодексом. Якщо така особа не має місця проживання (перебування) в Україні, тоді справу вирішує адміністративний суд за місцезнаходженням відповідача.

Оскільки юридична адреса та місцезнаходження Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Прогрес» знаходиться в Голосіївському районному суді міста Києва, то останній має право звернутися із заявою про направлення справи до Голосіївського районного суду міста Києва для розгляду справи в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.377 ЦПК Украйни судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Керуючись ст. ст. 255, 256, 367, 374, 374, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України, подану представником Козирською Ганною Борисівною задовольнити частково.

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про закриття провадження у справі.

Роз`яснити, що Обслуговуючий кооператив «Гаражно-будівельний кооператив «Прогрес» має правопротягом десяти днів з дня отримання ним даної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи до Голосіївського районного суду міста Києва для розгляду справи в порядку адміністративного судочинства.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови викладено 12 лютого 2020 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв