ПОСТАНОВА

Іменем України

13 жовтня 2020 року м. Кропивницький

справа № 404/6076/19

провадження № 22-ц/4809/750/20

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Мурашка С. І.,

за участю секретаря судового засідання Діманової Н. І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору центр надання адміністративних послуг м. Кропивницького,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда (суддя Павелко І. Л.) від 05 лютого 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

20 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , та зняття з реєстрації місця проживання.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 1986 року він проживає у вказаній квартирі, а з 1987 року являється квартиронаймачем. Це житло являється зареєстрованим місцем проживання колишніх членів його сім`ї: ОСОБА_2 колишньої дружини, ОСОБА_3 повнолітнього сина. У січні 2014 року відповідачі виїхали з квартири і з того часу в ній не проживають без поважних причин.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05 лютого 2020 року, з урахуванням ухвали суду від 07 лютого 2020 року, в задоволенні позову відмовлено повністю.

Суд мотивував своє рішення тим, що позивач не визначив свій правовий статус як власника житла або його наймача. Фактично являючись квартиронаймачем, він помилково обґрунтовував свій позов нормами, які регулюють правовідносини між власником житла і членами його сім`ї, в тому числі колишніми.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

В поданій до суду апеляційній скарзі позивач просить скасувати повністю рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05 лютого 2020 року та задовольнити його позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом.

Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що суд встановив, що він є квартиронаймачем і має право звернення з позовом по визнання відповідачів такими, що втратили право користування житом. Він вважає, що довів факт не проживанні відповідачів у квартирі понад шість місяців та відсутність поважних причин їх відсутності. Не залежно від того, які норми права позивач вказав у позовній заяві, суд зобов`язаний був дати правову кваліфікацію правовідносинам сторін та застосувати належну норму права.

Ставлення учасників справи до апеляційної скарги

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції позивач підтримав свою апеляційну скаргу.

Відповідачі, місце перебування яких невідоме, викликалися в судове засідання в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України, але до суду не з`явилися. Правом на відзив на апеляційну скаргу не скористалися.

Третя особа повідомлена судовою повісткою про час, дату та місце розгляду справи, але явку в суд свого представника не забезпечила.

Суд першої інстанції встановив такі обставини:

19 травня 1986 року ОСОБА_4 видано ордер на вселення двох осіб ( ОСОБА_4 та ОСОБА_3 внук) за обміном до житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі рішення Кіровського райвиконкому м. Кіровограда від 16 квітня 1987 року № 180 переоформлено особовий рахунок на квартиру АДРЕСА_2 із ОСОБА_4 (у зв`язку з її смертю) на ОСОБА_1 .

Разом з ОСОБА_1 в цій квартирі проживали ОСОБА_2 (колишня дружина позивача), зареєстроване місце проживання з 08 вересня 2001 року, та їх син ОСОБА_3 , 1990 року народження, зареєстроване місце проживання з 10 квітня 2007 року.

25 листопада 2014 року шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 розірвано.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

За приписами частин 1 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмову в позові суд мотивував неправильним вибором позивачем норм матеріального права при пред`явлені позову.

Нормами ст. 175 ЦПК України, яка встановлює вимоги до позовної заяви. Не зобов`язує позивача визначати закон, на підставі якого він пред`являє свої вимоги. Натомість він, серед іншого, зобов`язаний зазначити зміст позовних вимог, викласти обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та зазначити докази, що підтверджують вказані обставини.

Натомість на суд покладається обов`язок під час ухвалення рішення визначити правовідносини сторін та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що відповідно до принципу jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц.

У пункті 7.43 постанови від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Суд першої інстанції не рахував висновків Верховного Суду та виконав вимог процесуального закону і відмовив в задоволенні позову з неналежних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що позивач проживає у квартирі державного житлового фонду.

Місце проживання позивача, його сина ОСОБА_3 та колишньої дружини ОСОБА_2 зареєстроване саме в цій квартирі.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначає, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла».

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v.UKRAINE, № 30856/03, 41, від 02 грудня 2010 року).

Згідно із ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні понад шість місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення.

Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.

Вичерпного переліку поважних причин не проживання житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Цивільне судочинство ґрунтується, зокрема, на принципі змагальності сторін, який покладає обов`язок на сторони довести обставини, які мають значення для справи і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 12, ст. 81 ЦПК України).

З урахуванням обставин, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, процесуальний закон покладає саме на нього обов`язок довести факт відсутності відповідачів понад встановлені ст. 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Суд першої інстанції дослідив надані позивачем на підтвердження цих обставин докази, але не дав їм жодної оцінки, а тому суд апеляційної інстанції зобов`язаний усунути цю неповноту судового розгляду.

Так, позивач подав до суду два акти про не проживання, які датовані 12 травня 2019 року та 18 липня 2019 року. У цих актах вказано, що комісія з трьох осіб оглянула квартиру АДРЕСА_3 , в якій зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , та встановила, що зазначені особи тут фактично не проживають з січня 2014 року.

Однак, суду не зрозуміло, як шляхом огляду житлового приміщення члени комісії могли встановити давність не проживання зареєстрованих у квартирі осіб.

Суд вважає, що шляхом огляду житла можна було встановити лише відсутність мешканців на час огляду, а також відсутність їх речей у приміщенні, про що в акті нічого не вказано.

Тому, на переконання суду, ці акти не доводять фактичну відсутність (не проживання) ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_3 з січня 2014 року по 11 травня 2019 року. Крім того, в цих актах відсутні будь-які відомості про причини відсутності мешканців квартири.

Суд вважає ці докази такими, що не відповідають вимогам достовірності (ст. 79 ЦПК України).

Як вбачається зі справи, суд першої інстанції за клопотанням позивача допитав двох свідків.

Свідок ОСОБА_3 , батько позивача, дав показання про те, що наприкінці 2013 року або на початку 2014 року ОСОБА_2 виїхала з квартири позивача до м. Одеси. Стосунки з нею він не підтримує. Разом з нею виїхав син сторін по справі ОСОБА_3 .

Оцінюючи показання цього свідка, суд бере до уваги, що свідок є родичем позивача, а тому має заінтересованість у результатах розгляду цієї справи. У зв`язку з цим його показання мають підтверджуватися іншими доказами. Позитивне рішення суду не може ґрунтуватися виключно на показаннях такого свідка.

Свідок ОСОБА_5 , сусідка позивача, повідомила суду, що з 2014 року вона не бачила відповідачів.

Оцінюючи показання цього свідка, суд звертає увагу на те, що ОСОБА_5 не вказувала на наявність у неї тісних і тривалих зв`язків з позивачем та відповідачами, або про свою особисту обізнаність про їх життя. Свідок лише повідомив, що не мала зустрічей з відповідачами з 2014 року. Тобто, в її показаннях мова йде про випадкові зустрічі, які інколи стаються з сусідами, що своєю чергою не виключає наявність у відповідачів зв`язків з цим місцем проживання, а також не вказує на відсутність поважних причин їх не проживання в ньому.

Інших доказів цих обставин позивач не надав.

Оцінюючи в цілому докази у справі, суд робить висновок, що позивач не надав суду достатньої кількості належних, допустимих і достовірних доказів, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про відсутність відповідачів за місцем проживання понад шість місяців до моменту пред`явлення позову без поважних причин.

Недоведеність обставин, які входять в предмет доказування та якими позивач обґрунтовує свої вимоги є підставою для відмови в позові.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

У зв`язку з тим, що рішення суду першої інстанції неповно з`ясування обставин, що мають значення для справи, допустив порушення норм процесуального права та неправильно застосував норм матеріального права, але правильно вирішив позовні вимоги, тому оскаржуване рішення підлягає зміні в його мотивувальній частині.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 376, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05 лютого 2020 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Повний текст постанови складено 03 листопада 2020 року.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 3 ст. 394 ЦПК України.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді А. М. Головань

С. І. Мурашко