КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа №381/376/20
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27 липня 2020 року (суддя Осаулова Н.А.) у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановила:

у лютому 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 57 713грн 69коп. за кредитним договором від 2 грудня 2013р. та судових витрат.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що відповідно до укладеного договору без номеру від 2 грудня 2013р. відповідач отримала кредит у розмірі 10 000грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Також позивач зазначав, що при укладенні договору відповідач надала свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку, а також на зміну тарифів. Згідно п. 1.1.1.67, 1.1.5.1, 1.1.5.2 договору банк використав своє право щодо зміни умов договору, а саме: з 1 вересня 2014 року змінив відсоткову ставку до розміру 34,8 % річних, з 1 квітня 2015 року до розміру 43,2 % річних. З 1 квітня 2015 року впроваджені зміни Умов та правил надання банківських послуг в частині нарахування відсотків, а саме відповідно до п.2.1.1.3.1. клієнт доручив банку здійснювати списання грошей з його рахунку, в тому числі за рахунок кредитного ліміту, а з 1 квітня 2019 року запровадженні зміни щодо сплати відсотків у разі порушення зобов`язання щодо повернення кредиту, починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту та проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості у розмірі 86,4 % для картки «Універсальна», 84 % для картки «Універсальна голд» (п. 2.1.1.2.12 договору).

Позивач стверджував, що свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту, проте відповідач порушила зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку із чим виникла заборгованість,

яка станом на 9 грудня 2019р. становить 57 713грн 69коп. та складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 41 592грн 28коп.; за простроченими відсотками у розмірі 3 051грн 95коп.; за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України у розмірі 9 845грн, а також штрафів у розмірі 500грн (фіксована частина) та 2 724грн 46коп. (процентна складова).

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27 липня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та стягнути з відповідача судові витрати.

Позивач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки відповідач у анкеті-заяві висловила згоду на те, що заява разом з Умовами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом у заяві.

Крім того, позивач стверджує, що після підписання анкети-заяви відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку «Універсальна», на яку встановлено початковий кредитний ліміт. Відповідач після отримання картки здійснила дії щодо проведення її активації, користувалася карткою, а також отримувала кредитні кошти з власної ініціативи, що свідчить про укладення кредитного договору.

Також позивач зазначає про надання до апеляційної скарги виписки про рух коштів, яка підтверджує встановлення кредитного ліміту та користування відповідачем кредитними коштами.

Крім того, позивач посилається на те, що відповідач, підписуючи анкету-заяву, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, висловила свою згоду з формою договору та його умовами. Суд першої інстанції не перевірив розрахунок заборгованості та доводи банку про те, що позичальник користувалася грошовими коштами, виконувала умови кредитного договору протягом декількох років, частково сплачуючи заборгованість за договором, у тому числі відсотки, пеню та комісії, що відображено у розрахунку заборгованості в графі «сума погашення за наданим кредитом», а отже визнала свої зобов`язання за угодою та розміри встановлених обов`язкових платежів.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України зазначена апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 2 грудня 2013р. ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, в якій погодилася, що заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, складають між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Також ОСОБА_1 у заяві підтвердила, що ознайомлена з договором про надання банківських послуг до його укладення та згодна з його умовами. Примірник договору про надання банківських послуг погодилася отримати шляхом роздруківки з сайту https://privatbank.ua. Прохання видати кредитну картку заява не містить. Також у заяві не визначено, який вид банківських послуг просила їй надати ОСОБА_1 .

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 9 грудня 2019р. у відповідача наявна заборгованість за договором від 2 грудня 2013р., яка складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 41 592грн 28коп.; за простроченими відсотками у розмірі 3 051грн 95коп.; за відсотками, нарахованими на

прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, у розмірі 9 845грн, а також штрафів у розмірі 500грн (фіксована частина) та 2 724грн 46коп. (процентна складова).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів у підтвердження укладення з відповідачем кредитного договору з визначенням умов надання кредиту та його погашення, погодження сторонами його істотних умов, видачі відповідачу кредитної картки та встановлення кредитного ліміту у розмірі 10 000грн, а надання лише одного розрахунку заборгованості, не може свідчити про факт укладення кредитного договору та видачу відповідачу кредитних коштів.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на наявних у матеріалах справи доказах та нормах матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною 1 статті 207 ЦК України, редакція якої діяла на момент укладення договору, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Отже, істотними умовами кредитного договору є розмір кредиту, порядок його повернення, розмір та порядок сплати процентів за користування кредитом.

Однак, анкета-заява, підписана ОСОБА_1 , не містить ні розміру кредиту, ні розміру процентів за користування кредитом, які погодили сторони при укладенні договору, ні строки та порядок погашення кредиту, тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивачем не надано доказів укладення з відповідачем саме кредитного договору.

Крім того, анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, яка підписана ОСОБА_1 , не містить прохання видати їй кредитну картку та встановити відповідний кредитний ліміт.

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Як зазначила Велика Палата Верховного суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на

зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Таких доказів позивачем суду першої інстанції надано не було.

Заява, підписана ОСОБА_1 , не містить визначення виду картки, яка підлягала видачі відповідачу, а позивачем суду першої інстанції не були надані ні пам`ятка клієнта, ні довідка про умови кредитування, ні інші докази, з яких можна встановити, яку саме картку було отримано відповідачем.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, зобов`язання позичальника повернути кошти виникає тільки у разі надання таких коштів кредитодавцем, а відтак позивач повинен був надати суду першої інстанції докази у підтвердження видачі відповідачу кредитних коштів.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

У підтвердження своїх позовних вимог позивач надав суду першої інстанції копію анкети-заяви від 2 грудня 2013р., яка підписана ОСОБА_1 , розрахунок заборгованості, який не підписаний посадовою особою банку, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не містять дати їх прийняття чи затвердження, та довідку про видані кредитні картки № НОМЕР_1 , відкриту 9 січня 2018р. з терміном дії по жовтень 2021 року, та № НОМЕР_2 , відкриту 23 січня 2018р. з терміном дії по січень 2022 року.

Доказів надання відповідачу кредитних коштів або користування нею кредитними коштами до позовної заяви додані позивачем не були.

Сам по собі розрахунок заборгованості без надання доказів про те, які умови кредитування досягнуто між сторонами на час укладення договору, та видачі кредитних коштів, не дозволяють перевірити правильність такого розрахунку та розмір заборгованості.

В наданому позивачем витягу з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» зазначені декілька видів тарифів, які містять різні умови та відсоткові ставки за користування кредитним коштами, в залежності від виду кредитної картки.

Відповідно до пункту 1.1.1.60. Умов та Правил надання банківських послуг, прострочений кредит - це кредитні кошти, які були надані клієнту і не були повернуті банку в термін, передбачений договором.

Однак, з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що з 1 квітня 2018 року позивачем до простроченого тіла кредиту зараховувалися нараховані та не погашені проценти за користування кредитом, що суперечить положенням ст. 1049, 1054 ЦК України.

Крім того, матеріали справи не містять підтверджень того, що підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанку» відповідач ознайомилася і погодилася саме з тими Тарифами та Умовами,

які додані позивачем до позовної заяви, а також те, що вказані документи взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами у визначеному банком розмірі, розмір процентів, встановлений у порядку ст. 625 ЦК України, сплати неустойки та штрафів у зазначених банком розмірах і порядку.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про недоведеність позивачем укладення кредитного договору з відповідачем, погодження істотних умов кредитного договору, видачі кредиту, користування відповідачем кредитними коштами та часткового погашення кредитної заборгованості, а отже і про наявність підстав для стягнення заборгованості.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не перевірив розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що відповідач користувалася кредитними коштами та виконувала умови кредитного договору, колегія суддів вважає безпідставними, так як розрахунок заборгованості не є належним документом у розумінні ч. 2 ст. 78 ЦПК України, який підтверджує користування кредитними коштами саме відповідачем.

Крім того, наданий суду першої інстанції розрахунок заборгованості не підписаний посадовою особою банку.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що відповідач не оспорювала укладення кредитного договору, не може бути беззаперечною підставою для задоволення позовних вимог, так як доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК), а відсутність заперечень відповідача проти позовних вимог, не позбавляє позивача обов`язку надати докази у підтвердження своїх позовних вимог.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Колегія суддів не приймає, як доказ, додану до апеляційної скарги виписку про рух коштів за картками, виданими відповідачу, так як вона подана з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Звертаючись до суду першої інстанції з клопотанням про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та у відсутність представника позивача, позивач був обізнаний, що зобов`язаний надати всі наявні у нього докази разом із позовною заявою. Однак свого обов`язку не виконав.

За правилами ч. 1, 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Позивачем у апеляційній скарзі не зазначено, з яких підстав ним не був наданий суду першої інстанції вказаний доказ, тому колегія суддів не вбачає правових підстав для прийняття даних документів в якості доказів.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата

неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Виходячи з того, що позивачем не доведено, а судом не встановлено, що між сторонами був укладений кредитний договір, що відповідач отримувала кредитні грошові кошти, тобто що між сторонами виникли зобов`язальні правовідносин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення штрафів, які є похідними від основного зобов`язання.

Враховуючи вказані обставини, а також те, що під час судового розгляду позивачем не було надано доказів погодження між сторонами усіх істотних умов кредитного договору, надання відповідачу кредитних коштів та користування відповідачем грошовими коштами банку, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції оцінив надані позивачем докази, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, тому не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» залишити без задоволення, рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27 липня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк