Постанова

Іменем України

12 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 263/10023/16-ц

провадження № 61-7273св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараш А. А., Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - комунальне комерційне підприємство «Маріупольтепломережа», Маріупольська міська рада,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області в складі судді Хараджі Н. В. від 26 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області в складі суддів: Гаврилової Г. Л., Попової С. А., Лопатіної М. Ю., від 10 жовтня 2018 року,

В С Т А Н О В И В :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, уточненим в ході розгляду справи, до ККП «Маріупольтепломережа», Маріупольської міської ради про визнання договірних зобов`язань, їх припинення, розірвання та визнання недійсними.

Позов обґрунтовано тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , в якій зареєстрований та проживав до серпня 2015 року. З цього часу він проживає за іншою адресою, проте відповідач продовжує нараховувати за місцем його реєстрації платежі за поставлену теплову енергію, якою він фактично не користується, та стягує з нього заборгованість у судовому порядку. У свою чергу, на його звернення ККП «Маріупольтепломережа» відмовляє у припиненні подачі теплової енергії у квартиру та не відключає її від системи центрального опалення. Письмовий договір про надання послуг по центральному опаленню та поставки гарячої води між сторонами не укладався, проте відносини щодо надання вказаних послуг між сторонами фактично існують на підставі ст. ст. 712, 714 ЦК України.

Оскільки він не бажає користуватись послугами, які йому не потрібні, позивач просив: визнати сторони у цивільній справі такими, що перебувають у договірних відносинах на поставку енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу; припинити починаючи з 21 липня 2015 року (з моменту звернення позивача до відповідача за припиненням поставок теплової енергії), проте не менше ніж з 10 серпня 2016 року (з моменту звернення позивача в суд з позовом у даній цивільній справі) зобов`язання фактично існуюче між сторонами в порядку, передбаченому ст. ст. 712, 714 ЦК України з постачання гарячої води та теплової енергії; розірвати дані зобов`язання щодо надання послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води, починаючи з 21 липня 2015 року (від дня звернення ОСОБА_1 із заявою до ККП «Маріупольтепломережа»), проте не пізніше ніж з 10 серпня 2016 року (з дня звернення ОСОБА_1 в суд у даній цивільній справі); визнати недійсним зобов`язання здійснюване в формі договору про надання послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води, що має місце між ККП «Маріупольтепломережа» та ОСОБА_1 , починаючи з 21 липня 2015 року (з дня звернення ОСОБА_1 із заявою до ККП «Маріупольтепломережа»), проте не пізніше, ніж з 10 серпня 2016 року (з дня звернення ОСОБА_1 в суд у даній цивільній справі); судові витрати по справі покласти на відповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 червня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ККП «Маріупольтепломережа», Маріупольської міської ради про визнання договірних зобов`язань, їх припинення, розірвання та визнання недійсними, відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги про визнання ОСОБА_1 та ККП «Маріупольтепломережа» сторонами договору на поставку енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу не підлягають повторному установленню, оскільки даний факт був встановлений, зокрема, судовим рішенням у справі № 263/8138/16-ц, ухваленими між цими сторонами, які набрали законної сили. При фактичному укладенні договору (усної форми) щодо надання послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, і вони досягли згоди щодо істотних умов даного договору, правочин вчинений у формі, встановленій законом, був спрямований на отримання вказаних послуг. Тому, відсутні підстави для визнання такого договору недійсним. Позивач не надав належних та допустимих доказів наявності підстав для задоволення позову у даній справі.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 10 жовтня 2018 року апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , відхилено. Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 червня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити або направити справу на новий розгляд до суду першої чи апеляційної інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, не повно дослідили зібрані у справі докази та дійшли помилкових висновків про відмову у позові. Судами не була надана правова оцінка, або надано невірна правова оцінка обставинам, які мають значення для вирішення спору, а саме: ККП «Маріупольтепломережа» при Маріупольській міській раді здійснює діяльність по наданню тепла та гарячої води саме через приєднану мережу в порядку ст. ст. 712, 714 ЦК України та ніякої другої спеціальної норми цивільного законодавства діяльність ККП «Маріупольтепломережа» не регулюється. Відповідач не навів жодних обґрунтованих цивільним законодавством доводів проти позовних вимог. Обставини, встановлені рішенням суду у іншій цивільній справі, не підлягають доказуванню знову, але це не виключає задоволення інших позовних вимог у іншій цивільній справі з урахуванням встановлених раніше судовим рішенням обставин.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

Обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 та зареєстрований за даною адресою.

Згідно акту від 02 серпня 2016 року, складеного ЖКП «Жилкомплекс», ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , в якій зареєстрований, проте в якій не проживає.

Згідно довідки № 345 від 12 жовтня 2016 року, виданої КСН «Меотида», ОСОБА_1 фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 грудня 2016 року у справі № 263/8138/16-ц було відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ККП «Маріупольтепломережа» про визнання дій відповідача щодо відмови йому у відключенні квартири АДРЕСА_1 від централізованого водопостачання неправомірними та про зобов`язання відповідача відключити квартиру АДРЕСА_1 від централізованого водопостачання (припинити подачу теплової енергії у вищевказану квартиру).

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 07 лютого 2017 року за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 грудня 2016 року було залишено без змін.

При вирішенні даного спору, судом було встановлено, що у позивача відсутні документи, визначені у пунктах 2.1 та 2.2 Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженого наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4, який регулює процедуру відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання, та чинним законодавством передбачено можливість відключення від мереж центрального опалення та гарячого водопостачання цілих будинків, а не окремих квартир в цих будинках.

Представник відповідача ККП «Маріупольтепломережа» не заперечував, що між сторонами склались відносини щодо постачання теплової енергії, що регулюються , зокрема, и ст. 714 ЦК України, як загальної норми, що регулює відносини ,крім іншого, між теплопостачальною організацією, балансоутритмувачем та кінцевим споживачем.

Установлено, що сторонами досягнуто згоди щодо істотних умов відповідного договору.

Судами також установлено, що позивач не надав належних та допустимих доказів наявності підстав для задоволення позову в даній справі.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що доводи касаційної скарги не спростовують висновків, які викладені в оскаржуваних судових рішеннях, які ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Відповідно до частин першої - п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - и третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до п. 2 частини першої статті 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 1875 - IV від 24 червня 2004 року ) визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Водночас ч. 1 ст. 19 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Статті 20, 21 цього Закону визначають обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року передбачений обов`язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов`язок відповідає зустрічному обов`язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2009 р. № 933)

В разі невизнання виконавцем послуг право споживача на укладення договору про надання житлово-комунальних послуг, який відповідає вимогам типового договору, таке право підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов`язкової дії.

Виконавцем послуг визнаються права і обов`язки споживача за договором про надання житлово-комунальних послуг.

Крім того, при зверненні до суду із даним позовом позивач також просив розірвати спірний договір про надання житлово-комунальних послуг та припинити зобов`язання за цим договором.

Вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Позивач особисто не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які посилався під час звернення до суду із даним позовом, зокрема щодо підстав для розірвання спірного договору.

Згідно вимог ЦПК України, як в редакції станом на момент розгляду справи судом першої інстанцій, так і у чинній редакції, учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, врахувавши, що сторони у цивільній справі перебувають у договірних відносинах, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, та не заперечується відповідачем, установивши, що позивачем не надано доказів для розірвання спірного договору та припинення зобов`язань за договором, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову в позові в даній справі.

Доводи касаційної скарги щодо необґрунтованості судових рішень спростовуються змістом рішення у справі №263/8138/16-ц, яке ухвалено між учасниками справи і яке набрало законної сили, іншими матеріалами справи, які не містять доказів наявності підстав для задоволення позову, а також обґрунтованими висновками судів першої та апеляційної інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам апеляційної скарги, фактично зводяться до незгоди із висновками судів, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Рішення судів містять висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 401, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 10 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. А. Калараш

В. М. Сімоненко