06.02.2020 Справа № 756/9732/18
Ун.№756/9732/18
Пр.№2/756/582/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2020 року Оболонський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Луценко О.М.,

при секретарі - Пляса Б.Р..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідачів: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Меженська Кароліна Сергіївна про визнання договору купівлі-продажу нерухомості недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом доОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідачів: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Меженська Кароліна Сергіївна про визнання договору купівлі-продажу нерухомості недійсним.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 18.07.2008року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., позивач ОСОБА_1 набули права власності на нежитлову будівлю за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 4295,8кв.м. адреса нежитлового будинку, що належить позивача була присоєна розпорядженням Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації від 27.04.2004року за №300 за заявою попереднього власника ТОВ « Повітряно- очисні присторої». До того, попередня адреса будинку позивача була: АДРЕСА_1. Після зміни адреси попереднім власником на будинку у 2004 році був встановлений номерний знак» вул.Автозаводська,24/2». В вересні 2017 року позивачу стало відомо, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Меженська Кароліна Сергіївна здійснила державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 , літ « А ». Однак будинку з адресою АДРЕСА_1 ,літ «А» не існує, окрім того згідно технічного паспорта на будинок відповідача ОСОБА_2 , який був наданий для здійснення державної реєстрації накреслений поверховий план будинку, який повністю співпадає з поверховим будинком позивача, однак загальна площа відрізняється на 70 кв.м., так у відповідача ОСОБА_2 зазначено 4225,90кв.м., а у позивача 4295,8кв.м.

Згодом позивачу стало відомо, що 03.02.2017р. ОСОБА_2 звернувся до приватногонотаріусаКМНОМеженськ ої К . С . з метою реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, який розташований за адресою АДРЕСА_1 , при цьому надавши договір купівлі - продаж нерухомості від 17.10.2001року, зареєстрований Київською Універсальною Біржою за реєстраційним номером A2534/4312 та технічний паспорт на будинок.

Як вбачається з даного договору, ОСОБА_3 нібито продав ОСОБА_2 нежитлову будівлю загальною площею 4225,90 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , дане відчужуване майно належить продавцю на підставі свідоцтва на право власності від 03.09.2001року видане Оболонською районною в м. Києві радою.

Проте даний договір від 17.10.2001р.не було нотаріально посвідчено, та відсутня реєстраційна відмітка БТІ, як і реєстраційне посвідчення. Отже спірний договір не відповідає вимогам законодавства та має бути визнаний недійсним.

Представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали та просили суд постановити рішення, яким позов задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції. Відзиву на позов не надали, явку представників не забезпечили.

Представник третьої особи в судовому засідання проти наданого позову заперечила.

Суд з`ясувавши фактичні обставини справи, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ч.2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною,Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно дост. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначене право кожної особи на захист свого порушеного цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Згідно статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Гарантоване статтею 55 Конституції Україний конкретизоване у законах України право на звернення до суду за захистом, передбачає можливість отримати захист порушеного права, обумовлене тим, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. «Порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду, за змістом рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес»: - правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституціїі та законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним».

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст.ст.12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення, визнання порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів встановлений ст. 16 ЦК України. Відповідно до ч.2 зазначеної статті способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ст.ст.76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно 17.10.2001р. м. Києві на Київській універсальній біржі між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна A2534/4312, а саме нежитлової будівлі загальною площею 4225,90кв.м.. що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується копією вищезазначеного договору, яка міститься у матеріалах справи( а.с.13).

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно дост. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

На момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР.

Згідно зі ст.153ЦК України (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно д ост.224ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 227 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на час укладення договору купівлі-продажу від 17.10.2001 року, договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 47 УРСР (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними»(зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Зі змісту договору купівлі-продажу нерухомого майна № A2534/4312 від 17.10.2001 року вбачається, що даний договір укладений та начебто зареєстрований на Київській універсальній біржі, однак нотаріальному не посвідчувався.

У відповідності до вимог ст.227ЦК України підлягає реєстрації в БТІ за місцем знаходження нерухомості.

На договорі купівлі-продажу нерухомого майна № A2534/4312 від 17.10.2001 року відсутня реєстраційна відмітка БТІ, , що вказує що право власності ні продавця ОСОБА_3 на покупця ОСОБА_2 не було оформлено та зареєстроване в БТІ.

Приписами ч.ч. 2, 4 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» встановлено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Згідно довідки №5/12 від 30.12.2019р. вбачається, що на Київській універсальній біржі не укладався договір купівлі- продажу нерухомості за реєстраційним номером А2534/4312, в реєстраційних документах Київської універсальної біржі номеру А2534/4312 взагалі не існує.

З огляду на викладене, оскільки договір купівлі- продажу нерухомості за реєстраційним номером А2534/4312 від 17.10.2001року на Київській універсальній біржі не укладався його не було нотаріально засвідчено та він не підлягав реєстрації в БТІ, є підстави для визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна № A2534/4312 від 17.10.2001 року недійсним.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст.279,280-282,354 ЦПК України, ст. ст. ст.ст.328,392 ЦК України, ст.ст.47,48,224,227 ЦК УРСР(в редакції 1963 року), суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідачів: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Меженська Кароліна Сергіївна про визнання договору купівлі-продажу нерухомості недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі - продажу нерухомості від 17.10.2001 року, засвідчений печаткою Київської універсальної біржі укладений між ОСОБА_3 - продавець та ОСОБА_2 - покупець про продаж нежитлової будівлі загальною площею 4225,90 кв.м., що знадиться за адресою АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд міста Києва шляхом подання в 30-денний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.М. Луценко