УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 495/6437/20

Номер провадження 2-з/495/130/2020

про відмову у застосування заходів забезпечення позову

24 грудня 2020 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого одноосібно судді Шевчук Ю.В.,

при секретарі Славич Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровському заяву про забезпечення позову позивачки ОСОБА_1 по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Семенівської сільської ради Білгород-Дністровського району, Одеської області, треті особи ОСОБА_2 , Орган опіки та піклування Білгород-Дністровської районної державної адміністрації про визнання недійсним рішення сільської ради, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Семенівської сільської ради Білгород-Дністровського району, Одеської області, треті особи ОСОБА_2 , Орган опіки та піклування Білгород-Дністровської районної державної адміністрації про визнання недійсним рішення сільської ради.

23.12.2020 року до суду надійшла заява від позивачки ОСОБА_1 про забезпечення позову по даній справі, а саме позивачка просить заборонити відповідачу Семенівській сільській раді Білгород-Дністровського району Одеської області, вчиняти певні дії, а саме затверджувати на засіданні сесії сільської ради проект землеустрою щодо відведення гр. ОСОБА_2 земель сільськогосподарського призначення в межах населеного пункту АДРЕСА_1 , Семенівської сільської ради та заборонити здійснювати реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на вищевказану земельну ділянку.

Заяву розглянуто судом без повідомлення учасників справи в порядку ч.1 ст.153 ЦПК України.

Фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України.

Дослідивши подану представником позивача заяву про забезпечення позову, визначивши предмет позову, перевіривши відповідність заходу забезпечення позову заявленим позовним вимогам, суд дійшов висновку про наступне.

З матеріалів справи вбачається, що предметом розгляду даної справи є визнання недійсним рішення сорокової сесії 7 скликання Семенівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 20.12.2018 року «Про надання дозволу гр. ОСОБА_3 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0,2000 га, для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення в межах населенного пункту АДРЕСА_1 , Семенівської сільської ради.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Статтею 150 ЦПК України, визначено види забезпечення позову, де окрім арешту, п. 2 ч. 1 вказаної статті є забороною вчиняти певні дії.

Згідно приписів ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Приписами ч. 1 ст. 153 ЦПК України встановлено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Вирішуючи питання щодо доцільності забезпечення позову у спосіб, про який просить позивачка ОСОБА_1 , суд також враховує правову позицію Верховного Суду України.

У п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 02 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", зазначено, що суди при вирішенні питання про забезпечення позову мають здійснити оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу

Як вбачається з роз`яснень, викладених у п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 02 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність, та брати до уваги не тільки інтереси позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Також, відповідно до пункту 20 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", з метою забезпечення знаходження майна у володінні відповідача на час судового розгляду позову про право на це майно суд за клопотанням позивача може вжити заходи забезпечення позову, наприклад, заборонити вчиняти певні дії.

Із викладеного слідує, що заходи забезпечення позову застосовуються для гарантування виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне звернення може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

За змістом ч.3 ст.150 ЦПК України, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до положень ч.3 ст.12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Конституційний Суд України неодноразово вказував на необхідність забезпечення основного завдання правосуддя ефективного поновлення в правах. Так, в п. 9 рішення від 30.01.2003 №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 КСУ зазначає, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що право на доступ до суду повинно бути реальним та ефективним.

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У справі FOGARTY v. THE UNITED KINGDOM (заява 37112/97), рішення від 21/11/2001(параграфи 33, 34, 35) Європейський Суд зазначив, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави.

Згідно п. 43 Рішення по справі «Шмалько проти України» право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до приписів ст. 20 Закону України «Про місцеве самоврядування», державний контроль за діяльністю органів і посадових осіб місцевого самоврядування може здійснюватися лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і не повинен призводити до втручання органів державної влади чи їх посадових осіб у здійснення органами місцевого самоврядування наданих їм власних повноважень. Тобто вимога позивачки щодо забезпечення позову шляхом заборони вчиняти певні дії не підлягає задоволенню, оскільки суд позбавлений можливості втручатися в діяльність Семенівської сільської ради як органу місцевого самоврядування.

Суд зазначає, що заходи забезпечення позову не повинні порушувати принципу змагальності та процесуального рівноправ`я сторін, у даному випадку, враховуючи приписи чинного законодавства, суд не може здійснювати втручання в діяльність органу місцевого самоврядування.

На підставі наведеного суд дійшов висновків про те, що заява про забезпечення позову позивачки ОСОБА_1 по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Семенівської сільської ради Білгород-Дністровського району, Одеської області, треті особи ОСОБА_2 , Орган опіки та піклування Білгород-Дністровської районної державної адміністрації про визнання недійсним рішення сільської ради не підлягає задоволенню.

У той же час, суд роз`яснює право позивачки на звернення до суду з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну земельну ділянку, оскільки такий вид забезпечення позову є доцільним, співрозмірним та таким, що не буде порушувати права та інтереси інших осіб та органів державної влади.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.1-18,149-150,153,154,157 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви про забезпечення позову позивачки ОСОБА_1 по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Семенівської сільської ради Білгород-Дністровського району, Одеської області, треті особи ОСОБА_2 , Орган опіки та піклування Білгород-Дністровської районної державної адміністрації про визнання недійсним рішення сільської ради відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали до Одеського апеляційного суду або через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області.

Суддя Шевчук Ю.В.