КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 753/10595/19

провадження № 22-ц/824/12298/2020

05 листопада 2020року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Макаренко О. О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 липня 2020 року у складі судді Чех Н. А.,

встановив:

24.05.2019 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив встановити факт проживання їх однією сім`єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, з серпня 2003 року по листопад 2013 року.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого 21 липня 2001 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тетерською О.Ю. , реєстровий № 3617, він придбав трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

В червні 2003 року він познайомився з ОСОБА_2

18.06.2004 між ним та відповідачем був укладений договір найму жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , а 24.06.2004 він надав дозвіл на реєстрацію ОСОБА_2 у вказаній квартирі.

З серпня 2003 року він і ОСОБА_2 стали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

В період спільного проживання у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

19.08.2005 року він склав заповіт, відповідно до якого заповів все своє майно ОСОБА_2 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 серпня 2011 року його було визнано батьком їх другого сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02 листопада 2010 року з нього на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_3 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 липня 2012 року, яке було змінено рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01 серпня 2013 року, з нього на користь ОСОБА_2 було стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_4 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 червня 2012 року з нього на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання останньої до досягнення сином ОСОБА_4 трьох років.

10 серпня 2012 року між ним та ОСОБА_2 , яка діяла в інтересах дітей, був укладений договір дарування малолітнім дітям ОСОБА_3 та ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 .

10 серпня 2012 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким він позичив останній 100 000 грн строком до 10.07.2026 року.

10 серпня 2012 року ОСОБА_2 звернулась до ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві з проханням залишити без виконання виконавчі листи про стягнення з нього аліментів.

10 серпня 2012 року ОСОБА_2 видала йому довіреність бути її представником з усіх питань, що стосуються розпорядження належними їй на праві власності земельними ділянками , розташованими в м. Ржищів Київської області.

20 листопада 2013 року ОСОБА_2 знову звернулась до виконавчої служби з виконавчими листами про стягнення з нього аліментів.

З цього часу вони перестали проживати однією сім`єю, як чоловік та дружина.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року з нього на користь ОСОБА_2 стягнуто неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів.

З метою уникнення в подальшому непорозумінь щодо прийняття спадщини, розпорядження його майном, вважав за необхідне встановити факт його перебування з ОСОБА_2 у фактичних шлюбних відносинах та проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 липня 2020 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 липня 2020 року та направити справу на новий розгляд за встановленою підсудністю до Дарницького районного суду м. Києва.

Свої доводи мотивує тим, що в травні 2019 року фактичним місцем його проживання, зареєстрованим у встановленому законом порядку, було АДРЕСА_3 , а тому він подав заяву до Дарницького районного суду м. Києва. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11 червня 2019 року справу передано на розгляд до Дніпровського районного суду м. Києва, за зареєстрованим місцем проживання відповідача. Дніпровський районний суд м. Києва відкрив провадження в даній справі з порушенням ч.1 ст.316 ЦПК України, позбавивши його права на розгляд справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Також вважає, що надані ним докази і пояснення в своїй сукупності підтверджують факт його перебування з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах з серпня 2003 року по листопад 2013 року.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористалась.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Корзніков С. В. просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач в судове засідання не з`явився повторно, про день, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином.

Відповідно до положень ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на відсутність даних про поважність причин неявки позивача в судове засідання, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи без його участі.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем докази жодним чином не підтверджують існування між сторонами сім`ї в розумінні Сімейного кодексу України. Крім того, позовна заява не містить зазначення, у чому полягає порушене право самого позивача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

До сімейних правовідносин, які існували до набуття чинності Сімейним кодексом України, тобто до 01 січня 2004 року, норми цього Кодексу застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

За змістом статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Положення Кодексу про шлюб та сім'ю України не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року. Тому встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено.

Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Обов`язковою умовою для визнання сторін членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства: наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Надані докази не свідчать про те, що між сторонами склалися і мали місце протягом всього зазначеного періоду часу відносини, що притаманні подружжю.

Згідно ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Позивачем не обґрунтовано, яким чином встановлення факту його проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 з серпня 2003 року по листопад 2013 року може вплинути на його спадкові права, або розпорядження його майном, від чого залежить можливість встановлення даного факту в судовому порядку.

Доводи позивача про розгляд даного позову з порушенням правил підсудності є необґрунтованими.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача з позовною вимогою, а відповідно до положень частини першої статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

На час звернення до суду з даним позовом зареєстрованим місцем проживання відповідача ОСОБА_2 була адреса: АДРЕСА_1 .

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підсудність вказаної справи Дніпровському районному суду м. Києва.

Судове рішення першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з для її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 листопада 2020 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк