ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2020 року м. Чернівці

справа № 715/2012/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Височанської Н.К., Кулянди М.І.

секретар Герман Я.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінактив», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика», приватного нотаріуса Київського нотаріального округу - Юдіна Максима Анатолійовича, ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Глибоцького нотаріального округу Чернівецької області Ротар Марини Марінівни, третя особа ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину, витребування майна із чужого володіння та скасування записів про реєстрацію права власності, за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика», Акціонерного товариства «Укрсиббанк», на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 13 липня 2020 року, (головуючий у 1-й інстанції Цуренко В.А.),-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним правочину, витребування майна із чужого володіння та скасування записів про реєстрацію права власності.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 17 травня 2012 року Глибоцьким районним судом Чернівецької області ухвалено рішення у справі № 2403/94/12 за позовом Публічного Акціонерного Товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості в солідарному порядку за договором кредиту №1 від 26 червня 2007 року яким позовні вимоги задоволено.

02 грудня 2016 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Фінактив» було укладено договір факторингу № 50/1 відповідно до якого право грошової вимоги

_______________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/800/20

за кредитним договором №0 від 26 червня 2007 року, укладеними між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , договором поруки №123947 від 26 червня 2007 року, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 , перейшло до TOB «ФК «Фінактив».

12 грудня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Фінактив» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Позика» було укладено договір факторингу № 50/1-1, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором №0 від 26 червня 2007 року, перейшло до TOB «ФК «Позика».

В порушення вимог ст. 516 ЦК України ні позивач ОСОБА_1 , ні третя особа - ОСОБА_3 , не були у встановлений законодавством спосіб повідомлені про зміну кредитора.

На час укладення вище вказаних договорів існувало рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 17 травня 2012 року, за яким стягнуто заборгованість у солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк».

Проте, заміна кредитора у зобов`язанні, як і саме зобов`язання, є інститутом цивільного права, а відносини, пов`язані з виконанням судового рішення, характеру цивільно-правових не мають.

Укладаючи спірний правочин, відповідачі не замінюючи кредитора у зобов`язанні, замінили стягувача на стадії виконання судового рішення. Утім уступка права стягувача за рішенням суду шляхом укладення цивільно-правової угоди чинним законодавством не передбачена.

У даній справі ПАТ «УкрСиббанк» (первісний кредитор) уступив грошову вимогу боржників TOB «ФК «Фінактив») в обмін на грошові кошти, у свою чергу TOB «ФК «Фінактив») уступив грошову вимогу до боржників TOB «ФК «Позика» (новий кредитор) зобов`язався сплатити первісному кредитору, тобто фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги, третьої особи (боржника), що є основною ознакою договору факторингу.

За таких обставин позивач вважав, що договір факторингу № 50/1-1 від 12 грудня 2016 року між TOB «ФК «Фінактив» та TOB «ФК «Позика» є недійсним.

Також зазначав, що незважаючи на те, що відбулося відступлення права вимоги за кредитними договором, проте відступлення прав вимоги за іпотечним договором не відбулося, як від ПАТ «УкрСиббанк» до TOB «ФК «Фінактив», так і від TOB «ФК «Фінактив» до TOB «ФК «Позика».

Як вбачається з п. 2.5. договору факторингу № 50/1 від 02 грудня 2016 року одночасно з відступленням прав вимоги до фактора переходять усі права клієнта за усіма договорами забезпечення, якими забезпечується зобов`язання за первісними договору про що сторонами додатково укладаються договори відступлення вимоги договорами зобов`язання. Що сторонами не було зроблено. Тому у позивача ОСОБА_1 відсутнє зобов`язання за іпотечним договором перед TOB «ФК «Позика», оскільки не відбулося відступлення права вимоги за іпотечним договором.

З урахуванням уточнених позовних вимог просив суд, визнати недійсним договір відступлення права вимоги №50/1-1 від 12 грудня 2016 року, що укладений між TOB «ФК «Фінактив» та TOB «ФК «Позика» у частині вимог до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , визнати недійсним договір відступлення прав за договорами іпотеки від 03 січня 2017 року, укладений між ТзОВ «Фінансова компанія «Фінактив» та ТзОВ «Фінансова Компанія «Позика» зареєстрований в реєстрі № 1 у частині вимог до ОСОБА_1 , скасувавши записи про обтяження, що вчинені на його підставі. Витребувати від ОСОБА_2 , як власника, земельну ділянку площею 0,0869 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд, поновивши його право власності на вказану земельну ділянку, скасувавши записи про реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_2 ..

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 13 липня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково.

Витребувано від ОСОБА_2 , земельну ділянку площею 0,0869 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:004:0298. Скасовано записи про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 , індексний номер 50679243 від 16 січня 2020 року, 15:29:54, що вчинений приватним нотаріусом Глибоцького нотаріального округу Чернівецької області, ОСОБА_4 . Поновлено право власності ОСОБА_1 , на земельну ділянку площею 0,0869 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:004:0298.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика», Акціонерне товариство «УкрСиббанк» подали апеляційні скарги, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги мотивує тим, що доводи суду першої інстанції щодо укладання правочину, не змінюючи кредитора зобов`язанні, змінили стягувача на стадії виконання судового рішення є безпідставними та необґрунтованими, оскільки згідно висновку Верховного Суду в постанові №643/4902/14-ц від 05 грудня 2018 року заміна кредитора в зобов`язанні внаслідок відступлення права вимоги є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу.

Також зазначає, що 12.12.2016 року ОСОБА_1 була надіслана вимога про погашення кредитної заборгованості, де було також повідомлено про відступлення прав вимоги до ТОВ «ФК «Позика», а 16.12.2016 року ТОВ «ФК «Фінактив» надіслав повідомлення про відступлення права вимоги по кредитному договору, яке було повернуто у зв`язку із закінченням терміну зберігання, тобто ОСОБА_1 змінив місце проживання не попередивши АТ «УкрСиббанк», що свідчить про порушення умов договору. Позивач по справі був належним чином повідомлений про відступлення прав вимоги, а також і про те, що в подальшому була винесена ухвала про зміну кредитора, тому суд неправильно оцінив доводи ОСОБА_1 про неповідомлення його про відступлення прави вимоги, якими було відступлено право вимоги, у тому числі за іпотечним договором.

Вказує, що застосування судом першої інстанції статті 388 і 387 ЦК України є необґрунтованим, оскільки позивач добровільно уклав договір іпотеки і не сплачував кредит, який був забезпечений іпотекою, також він був попереджений про заборгованість та можливість погашення кредиту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Посилається на те, що він не знав і не міг знати про те що до даної земельної ділянки взагалі був укладений іпотечний договір, тому задоволення вимог про витребування земельної ділянки є незаконним та таким що порушує його законі права та інтереси на володіння, розпорядження та користування даною земельною ділянкою.

Судом першої інстанції порушено ряд норм процесуального права, зокрема не надано жодної правової оцінки щодо одночасної зміни позивачем предмета і підстав позову, що є недопустимим, збільшуючи позовні вимоги, не доплачує при цьому судовий збір. Своїми незаконними діями суд порушив принципи цивільного судочинства, а саме змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, не взявши до уваги ні доводи відповідача, ні пояснення ТзОВ «ФК «Позика».

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» доводи апеляційної скарги мотивує тим, що позивачем було подано заяву про зміну позовних вимог, в якій одночасно змінив і предмет і підстави позову, що цивільним процесуальним кодексом такі дії не допускаються. Разом з тим, зміна предмету позову передбачає, що позивач зазначає в своїй заяві про відмову від попередніх вимог, однак цього не зробив.

Вказує, що в межах виконавчого провадження сума боргу на сьогодні не погашена, а рішення суду від 17 травня 2012 року ухвалене про стягнення заборгованості, яка існувала станом на 08.12.2011 року, а не рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості (дострокове стягнення). Крім того, дане рішення не має жодного відношення до вказаних позовних вимог, оскільки предмет позову позивач визначив про визнання недійсним правочину, витребування майна з чужого володіння та скасування записів про реєстрацію права власності та наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, тому заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається на стадії виконання судового рішення не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин і не впливає на дійсність правочину.

Боржник, який не отримав повідомлення про передачу прав іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Також суд дійшов висновку, що розмір грошової вимоги значно перевищує ціну відступлення вимоги, однак такий висновок не підтверджений відповідною експертизою та в матеріалах справи на підтвердження вказаних обставин немає висновку експерта.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції, з постановленням нового судового рішення яким у позові ОСОБА_1 відмовити повністю.

Акціонерне товариство «УкрСиббанк» доводи апеляційної скарги мотивує тим, що при укладенні договору факторингу №50/1 від 02.12.2016 року та Договору про відступлення прав вимоги від 12.12.2016 року було отримано всіх вимог чинного законодавства щодо укладення правочину фінансування під відступлення права грошової вимоги. Вимога за кредитним договором з позивачем була дійсною, оскільки позивач мав заборгованість за кредитним договором та чинним законодавством не заборонена передача права вимоги, що виникне у майбутньому.

Таким чином отримання первісним кредитором згоди боржника на укладення договору факторингу, передачу документів, які підтверджують дійсність виникнення і наявність грошової вимоги, нормами ЦК України не передбачено. Обов`язок первісного кредитора передати новому кредитору документи, які засвідчують права, що передаються та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Отже всупереч висновкам суду першої інстанції, даний договір факторингу вчинено відповідно до вимог діючого законодавства, його зміст відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину та спрямований на реальне настання наслідків, а тому відсутні передбачені ст.ст.203,215 ЦК України підстави для визнання вказаного правочину недійсним, або таким, що не відповідає чинному законодавству України.

Крім того, заочне рішення Глибоцького районного суду від 17.05.2012 року не припинило зобов`язання сторін за кредитним договором, а також не звільнила позивача від відповідальності за його невиконання, позичальник заборгованості за кредитом та відсотками на той час і після винесення цього рішення не погасив і тому АТ «УкрСиббанк» продовжував надалі нараховувати відсотки та неустойки на підставі п.7.8 кредитного договору.

Також судом першої інстанції порушено принцип диспозитивності цивільного судочинства, оскільки вийшов за межі заявлених позовних вимог, що є порушенням ч.1 ст.13 ЦПК України.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції, з постановленням нового судового рішення яким у позовних вимогах ОСОБА_1 відмовити повністю, у зв`язку із безпідставністю та необґрунтованістю.

У відзиві на апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» Ватричук І.В. просить її залишити без задоволення а рішення суду без змін. Вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та безпідставною. Оскільки апелянт намагається ввести в оману суд та підміняє договори, стверджуючи про повідомлення у договорах про відступлення прав вимог, а не про повідомлення у договорі про продаж предмету іпотеки від його імені. 02 лютого 2018 року вказаний апелянт за іпотечним договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом продажу предметі іпотеки від свого імені продало земельну ділянку, не повідомивши його про це.

Згідно статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно заволоділа ним, тому рішення суду першої інстанції є обґрунтованим.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційних скарг, колегія вважає, що апеляційні скарги на рішення суду підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності позовних вимог та ефективності захисту порушеного права позивача.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 26 червня 2007 року між позивачем і ПАТ «УкрСиббанк» було укладено кредитний договір №1 і того ж дня між ними було укладено іпотечний договір № 3809, предметом якого є земельна ділянка площею 0,0869 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:004:0298.

17 травня 2012 року Глибоцьким районним судом Чернівецької області ухвалено рішення у справі № 2403/94/12 за позовом Публічного Акціонерного Товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості в солідарному порядку за договором кредиту №1 від 26 червня 2007 року, яким позовні вимоги задоволено та стягнуто 58148,27 гривень та судові витрати.

02 грудня 2016 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінактив» було укладено договір факторингу № 50/1 відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором №0 від 26 червня 2007 року, укладеними між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , договором поруки №123947 від 26 червня 2007 року, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 , перейшло до TOB «ФК «ФІНАКТИВ».

12 грудня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінактив» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» було укладено договір факторингу № 50/1-1, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором №0 від 26 червня 2007 року, укладеними між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , договором поруки №123947 від 26 червня 2007 року, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 , перейшло до TOB «ФК «Позика».

12 грудня 2016 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінактив» було укладено договір про відступлення прав вимоги № 1 за договорами іпотеки до договору факторингу № 50/1 від 02 грудня 2016 року, яким було відступлено право вимоги у тому числі за вказаним іпотечним договором.

03 січня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінактив» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» було укладено договір про відступлення прав за договором іпотеки № 1, яким було відступлено право вимоги у тому числі за вказаним іпотечним договором.

02 лютого 2018 року згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки ТзОВ «Фінансова компанія «Позика», що являється іпотекодержателем за іпотечним договором №3809 (нерухомого майна), посвідченим 26 червня 2007 року приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Кінащук Н.М. за реєстровим №4145 передали у власність покупцю ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,0869 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:004:0298.

16 січня 2020 року згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_2 купив земельну ділянку площею 0,0869 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:004:0298.

Відповідно до вимог частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з частиною першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

За змістом статей 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (абзац третій статті 1 Закону України «Про іпотеку», зараз і надалі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачене законом (частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку»).

В статті 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачене законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, визначених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки належить іпотекодержателю.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Однією із загальних засад державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно виключно на підставах та в порядку, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (пункт 4 частини першої статті 3 цього Закону, зараз і надалі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Перевірка документів на наявність підстав, зокрема, для прийняття відповідних рішень є одним з етапів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (пункт 4 частини першої статті 18 вказаного Закону).

Державний реєстратор, яким є і нотаріус (пункт 2 частини першої статті 10 Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»): 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (пункти 1-2 частини третьої статті 10 того ж Закону).

Відповідно до абзацу першого частини другої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Дослідивши матеріали справи колегією суддів встановлено, що на період укладення оспорюваного договору купівлі-продажу земельної ділянки, а саме 16 січня 2020 року обтяжень, реєстрацію іншого речового права чи іпотеки на земельну ділянку площею 0,0869 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:004:0298, іпотеки, заборони в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не було, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за номером інформаційної довідки 196501078 від 16.01.2020 року (а.с.31 т.3).

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо добросовісності набуття права власності на спірне майно, враховуючи наступне.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

За положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Разом з тим, відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Згідно з положеннями статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що у позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають установити всі юридичні факти, визначені статями 387 та 388 ЦК, зокрема чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо.

У разі встановлення, що відповідач є добросовісним набувачем, суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею або було продане в порядку виконання судових рішень.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 17 грудня 2014 року № 6-140цс14.

Частиною другою статті 388 ЦК України визначено, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про Державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З викладеного вбачається, що добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяжень (їх наявність або відсутність), що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Аналогічну правову позицію щодо добросовісності набувача викладено в постанові ВП ВС від 23.10.2019 року по справі №922/3537/17.

Як вбачається з договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.01.2020 року, відповідач ОСОБА_2 набув майно за відплатним договором (а.с.2 т.3).

Добросовісність набувача відповідно до норм закону пов`язується з обставинами чи знав він про незаконність покупки або чи повинен був знати про незаконність такого договору купівлі-продажу.

При цьому, частина 5 статті 12 Цивільного кодексу України передбачає, у разі, якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом, тобто за змістом цієї норми добросовісність набувача презюмується.

Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно.

Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі №823/2042/16 (пункт36), від 16 січня 2019 року у справі №755/9555/18 (пункт 25), від 21 серпня 2019 року у справі № 805/2857/17-а, від 15 січня 2020 року у справі №587/2326/16-ц (пункт 24), від 26 лютого 2020 року у справі №287/167/18-ц (пункт 52)).

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судом підтверджують, що позивач має спір з фізичною особою, яка зареєструвала за собою право власності на предмет іпотеки земельну ділянку земельну ділянку площею 0,0869 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:004:0298.

Отже, позовні вимоги, спрямовані на скасування рішень про державну реєстрацію відповідних речових прав не можуть бути звернені до приватних нотаріусів.

З огляду на викладене, оскільки ОСОБА_1 заявлено позовні вимоги, спрямовані на скасування записів щодо реєстрації права власності як до фізичної особи так і до приватних нотаріусів, висновок суду першої інстанції про задоволення відповідних вимог є помилковим, оскільки судом першої інстанції слід було вказати, що належним відповідачем є лише фізична особа - набувач речових прав, а приватні нотаріуси можуть виступати лише як треті особи без самостійних вимог.

Обґрунтованими є доводи апеляційних скарг щодо неправомірності висновку суду першої інстанції задоволення вимог про поновлення запису в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки поновлення запису про право власності на спірну земельну ділянку не є відновленням майнових прав позивача, оскільки воно не пов`язане з виникненням або припиненням права на це майно, а є наслідком скасування неправомірного рішення про реєстрацію права власності.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження 14-144цс18).

Щодо посилань в апеляційних скаргах про відповідність укладених договорів відступлення права вимоги по кредитному договору, то такі не являються предметом перегляду апеляційним судом, оскільки судом першої інстанції в мотивувальній частині рішення, лише надано правовий аналіз щодо невідповідності вимогам чинного законодавства вказаних договорів про відступлення прав, але не визнані судом недійсними, тому не створюють юридичних наслідків щодо вказаних договорів.

Доводи апеляційних скарг про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права щодо одночасної зміни позивачем предмету і підстав позову, що є неприпустимим, то колегія суддів погоджується з такими посиланнями, оскільки одночасна зміна предмету і підстав позову без відмови від попередніх вимог, є порушенням норм цивільного процесуального права, однак жодних юридичних наслідків не створює.

Висновок суду першої інстанції щодо заміна кредитора у зобов`язанні, як і саме зобов`язання є інститутом цивільного права, тому уступка права стягувача за рішенням суду шляхом укладення цивільно-правової угоди чинним законодавством не передбачена є необґрунтованими, враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

Виходячи зі змісту статей 512, 514 ЦК України, статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», з урахуванням положень статті 442 ЦПК України, заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі бути стороною виконавчого провадження шляхом подання ним та розгляду судом заяви про заміну стягувача.

Отже, підставою для заміни сторони виконавчого провадження, тобто процесуального правонаступництва, є наступництво у матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах.

Таким чином, заміна сторони виконавчого провадження її правонаступником може відбуватися як при відкритому виконавчому провадженні, так і за відсутності виконавчого провадження, тобто може бути проведена на будь-якій стадії процесу.

Оскільки суд першої інстанції надав неналежну юридичну оцінку обставинам справи, ухвалив оскаржуване рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, апеляційні скарги слід задовольнити, а рішення, що оскаржується скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ОСОБА_1 слід стягнути на користь ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика», Акціонерного товариства «УкрСиббанк» по 2305 гривень 40 копійок кожному витрат пов`язаних зі сплатою ними судового збору за подачу апеляційної скарги, а також стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за подачу до суду змінених позовних вимог 1681 гривню 60 копійок.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними. Залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00№23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційних скарг спростовують висновки суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимоги ОСОБА_1 і дають підстави для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та порушено норми процесуального права.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика», Акціонерного товариства «УкрСиббанк» підлягають задоволенню, а рішення суду скасуванню з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та невірного застосування норм матеріального права, згідно п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, та ухвалює нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика», Акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 13 липня 2020 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінактив», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика», приватного нотаріуса Київського нотаріального округу - Юдіна Максима Анатолійовича, ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Глибоцького нотаріального округу Чернівецької області Ротар Марини Марінівни, третя особа ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину, витребування майна із чужого володіння та скасування записів про реєстрацію права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2305 гривень 40 копійок витрат пов`язаних зі сплатою ним судового збору за подачу апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» 2305 гривень 40 копійок витрат пов`язаних зі сплатою ним судового збору за подачу апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» 2305 гривень 40 копійок витрат пов`язаних зі сплатою ним судового збору за подачу апеляційної скарги..

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за подачу до суду змінених позовних вимог 1681 гривню 60 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Дата складання повного тексту постанови 04 листопада 2020 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: Н.К. Височанська

М.І. Кулянда