КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2020 року

м. Київ

справа №757/37203/16-ц

провадження № 22-ц/824/1158/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБолотова Є.В., Желепи О.В.,
за участю секретаря судового засідання Потапьонок К.В.,
учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,

представник позивачів ОСОБА_2 ,

представник відповідача ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника Державної казначейської служби України - Олешка Олексія Миколайовича

та представника Кабінету Міністрів України - Харчука Романа Ігоровича

на рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 вересня 2018 року /суддя Писанець В.А./

у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися з вимогами про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а саме просили стягнути солідарно з Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України на їх користь матеріальну шкоду в сумі 8 424 226,00 грн, заподіяну внаслідок руйнування будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та матеріальну шкоду в сумі 16 606 375,00 грн, заподіяну внаслідок руйнування будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 ; стягнути солідарно з Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України на їх користь матеріальну шкоду в сумі 501 314,91 грн, заподіяну внаслідок знищення рухомого майна, що знаходилось в зруйнованих будинках; стягнути солідарно з Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України на їх користь моральну шкоду в сумі по 100 000,00 грн на кожного.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 05 вересня 2018 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто солідарно з Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_4 матеріальну шкоду в сумі 8 424 226,00 грн, заподіяну внаслідок руйнування будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ;

стягнуто солідарно з Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_4 матеріальну шкоду в сумі 16 606 375,00 грн, заподіяну внаслідок руйнування будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 ;

стягнуто солідарно з Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_4 матеріальну шкоду в сумі 501 314, 91 грн, заподіяну внаслідок знищення рухомого майна, що знаходилось в зруйнованих будинках;

стягнуто солідарно з Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн;

стягнути солідарно з Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн;

стягнуто солідарно з Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_4 кошти на сплачені за проведення будівельно-технічних досліджень у розмірі 2 851,20 грн, у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник Державної казначейської служби України - Олешко О.М. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду скасувати, постановивши нове рішення яким у задоволенні позову відмовити.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що ЗУ «Про Державний бюджет України на 2018 рік» не передбачено загальнодержавних видатків на відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом. Так, державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями. Жодної шкоди позивачу Казначейство не заподіювало, а тому відсутні підстави для стягнення коштів. Окрім того, ЗУ «Про боротьбу з тероризмом» визначено, що відшкодування шкоди здійснюється у зв`язку з заподіянням шкоди терористичним актом, а не в результаті проведення антитерористичної операції. Також зазначав, що у матеріалах справи відсутні докази того, що пошкодження майна позивачів спричинені проведенням антитерористичної операції, відсутні дані про осіб, які завдали шкоди та причинно-наслідковий зв`язок. Окрім того, за аналогією законодавства, для отримання компенсації, позивачі повинні були відмовитись від права власності на зруйноване житло. Також звернув увагу на практику касаційного суду, яким відмовлено у справах з аналогічними вимогами, зокрема №219/11736/16-ц, 242/1618/17.

Представник Кабінету Міністрів України - Харчук Р.І. не погоджуючись з рішенням суду також звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду скасувати, постановивши рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що для відшкодування шкоди у порядку ст. 1177 ЦК України та ст. 19 ЗУ «Про боротьбу з тероризмом», обов`язковою умовою є обвинувальний вирок у кримінальному провадженні. В частині відшкодування майнової шкоди в порядку ст. 1166 ЦК України, необхідним є наявність складу цивільного правопорушення, а саме протиправність поведінки, наявність збитків та причинний зв`язок між такою поведінкою та збитками, вина. В ході судового розгляду таких фактів судом першої інстанції не встановлено та не доведено факту заподіяння шкоди позивачам Кабінетом міністрів України. Окрім того, Кабінет міністрів України є колегіальним органом а не юридичною особою, що також унеможливлює стягнення грошових коштів. В частині відшкодування моральної шкоди, аналогічно вказував на наявність складу цивільного правопорушення та відсутність встановлених судом першої інстанції таких обставин. Жодних доказів на обґрунтування моральної шкоди позивачами не надано. Також вказував на застосування норм Кодексу цивільного захисту населення, відповідно до якого відшкодування здійснюється у передбаченому ст. 86 цього Кодексу порядку і лише за умови добровільної передачі постраждалими зруйнованого або пошкодженого майна, що унеможливлює забезпечення позивачів житлом або грошовою компенсацією. Окрім того, зазначав, що належним відповідачем є Російська Федерація як держава-окупант, а тому не може бути покладено відшкодування шкоди за дії Російської Федерації на Кабінет міністрів України.

Представник позивачів ОСОБА_2 звернулась з відзивом на апеляційні скарги, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість їх доводів. Вказувала на те, що відповідно до ст. 19 ЗУ «Про боротьбу з тероризмом» шкода, завдана терористичним актом відшкодовується з державного бюджету, обов`язок такої вплати покладено на Державну казначейську службу України. Наголошувала на тому, що позивачі просили стягнути розмір шкоди, яка спричинена ним в результаті вчинення терористичних актів м. Горлівка та м. Донецьк, при цьому встановлення осіб, які вчинили злочин, не є умовою відшкодування такої шкоди, як і наявність вини, а доказами руйнування є акти про пожежу та обстеження пошкодженого майна. Зазначала також що правовідносини регулюються і Кодексом цивільного захисту України, однак спеціальним щодо цих правовідносин є ЗУ «Про боротьбу з тероризмом», яким на Кабінет Міністрів України як представника держави та Державну казначейську службу України яка розпоряджається Державним бюджетом України покладено обов`язок виплати відшкодування. Позивачами розмір шкоди доведено належними та допустимими доказами, а тому доводи апеляційних скарг не заслуговують на увагу.

18 березня 2019 року провадження у справі зупинено до розгляду Верховним Судом справи №265/6582/16-ц, перегляд рішення в якій здійснюється у подібних правовідносинах.

17 грудня 2019 року провадження поновлено.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційних скаргах доводи, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, а судове рішення скасуванню з прийняттям рішення про відмову у задоволення позову, на підставі наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 20 червня 1981 року перебувають у зареєстрованому шлюбі /Том І а.с. 21/.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 25 січня 1993 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності належить будинок АДРЕСА_1 /Том І а.с. 22-23/.

Згідно державного акту про власності на земельну ділянку від 19 липня 2007 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18 червня 2008 року, а також технічного паспорту від 11 квітня 2008 року будинок АДРЕСА_2 на праві спільної сумісної власності належить позивачам /Том І а.с. 177-181/.

11 лютого 2015 року та в подальшому під час проведення антитерористичної операції в місті Горлівка Донецької області було пошкоджено будинок, а також майно яке в ньому знаходилось, належні ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , де вони мешкали разом із своєю сім`єю.

Поряд із цим, 26 листопада 2014 року в результаті тих самих дій було зруйновано інший будинок позивачів, який розташований у місті Донецьку по вулиці АДРЕСА_2 .

Виявивши факт зруйнування своїх житлових будинків, та пошкодження всього майна, що знаходилося всередині них, позивачі звернулись до правоохоронних органів, подавши до Слов`янського МВ ГУ МВС України в Донецькій області заяву про вчинення кримінального правопорушення, яка стала підставою для здійснення слідчим відділом управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001193 за ч. 2 ст. 258 КК України /Том ІІІ а.с. 117-119/.

Згідно висновку № 1973/1974 складеного судовим експертом Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз Жуковим В.І. за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи на виконання постанови слідчого про призначення будівельно-технічної експертизи винесеної в межах вказаного кримінального провадження, станом на 30 січня 2018 року вартість ремонтно-відновлювальних робіт по пошкоджених житлових будинках, розташованих за адресами: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 матеріальна шкода становить 16 606 375,00 грн., а також 8 424 226,00 грн. відповідно /Том ІІІ а.с. 120-125/.

Окрім того, як вбачається з акту обстеження пошкодженого приватного домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , затвердженого головою адміністрації Київського району міста Донецька Левченком В.В., за результатами якого встановлено порушення конструкцій, зокрема: несущих стін - 70% зруйновано; перегородки - 70% зруйновано; перекриття - 90% зруйновано; віконні, дверні прорізи ? 100% зруйновано; покрівля (приватного домоволодіння) - 100% зруйновано та відновлення згідно з який не є доцільним /Том ІІ а. с. 80/.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався ст.19 ЗУ «Про боротьбу з тероризмом», згідно з якою відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Тобто обов`язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини та до держави, яка відшкодувала шкоду фізичній особи, переходить право вимоги до винної особи; п. 6 ч. 1 ст. 21 Кодексу цивільного захисту України, про те, що громадяни України мають право на соціальний захист та відшкодування відповідно до законодавства шкоди, заподіяної їхньому життю, здоров`ю та майну внаслідок надзвичайних ситуацій або проведення робіт із запобігання та ліквідації наслідків; ст. 86 Кодексу цивільного захисту України, зокрема і про те, що розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна.

Встановивши, що будь-який інший порядок визначення розміру відшкодування за пошкоджене майно, внаслідок такої надзвичайної ситуації, як терористичний акт, на теперішній час відсутній, суд першої інстанції дійшов висновку, що з системного аналізу Кодексу цивільного захисту України та Закону України «Про боротьбу з тероризмом» випливає, що вони регулюють подібні за змістом відносини, відповідно до ч. 9 ст. 10 ЦПК України до спірних правовідносин щодо відшкодування позивачам шкоди, заподіяної внаслідок пошкодження їхнього майна і, зокрема, житлових будинків терористичним актом, а саме, щодо механізму визначення розміру відшкодування, слід застосовувати норму ст. 86 Кодексу цивільного захисту України, яка узгоджується із статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом».

Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.

Великою Палатою Верховного Суду у справі №265/6582/16-ц 04 вересня 2019 року у подібних правовідносинах, зроблено наступні правові висновки.

Завдання майнової (матеріальної) шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частини перша та третя статті 22 ЦК України).

За загальним правилом шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).

Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом (частина друга статті 1177 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що ЄСПЛ, дослідивши приписи статті 1177 ЦК України у редакції, що була чинною до 9 червня 2013 року, та статті 1207 цього кодексу, у справах за заявами № 54904/08 і № 3958/13 (поданими потерпілими, яким держава не компенсувала шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення) вказав, що отримання відшкодування на підставі зазначених приписів можливе лише за дотримання умов, які у них передбачені та за наявності окремого закону, якого немає, і в якому мав би бути визначений порядок присудження та виплати відповідного відшкодування. Тому ЄСПЛ відзначив, що право на відшкодування державою потерпілим внаслідок кримінального правопорушення ніколи не було безумовним. Оскільки заявники не мали чітко встановленого в законі права вимоги для цілей, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вони не могли стверджувати, що мали легітимне очікування на отримання будь-яких конкретних сум від держави.

Частина перша статті 19 ЗУ «Про боротьбу з тероризмом» передбачає спеціальне правило, відповідно до якого відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

З огляду на зміст вказаних приписів реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом об`єктам нерухомості громадян, відсутній на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судом першої інстанції. Більше того, у законодавстві України була відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування.

Окрім того, Великою Палатою Верховного Суду вказано на те, що ст. 86 КЦЗ України регламентує забезпечення житлом постраждалих внаслідок надзвичайних ситуацій і встановлює умови як такого забезпечення, так і його заміни грошовою компенсацією. Тому припис частини 10 вказаної статті (який передбачає, що розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна) не можна застосувати безвідносно до інших приписів цієї статті, зокрема частини дев`ятої, яка передбачає умовою забезпечення житлом постраждалого або виплати грошової компенсації за рахунок держави добровільне передання постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання). Крім того, припис частини десятої статті 86 КЦЗ України також не можна застосувати до визначення розміру відшкодування шкоди, заподіяної пошкодженням внаслідок терористичного акта торгівельного об`єкта з огляду на відмінність значення для життя людини об`єкта нежитлової та житлової нерухомості.

Тому висновок суду першої інстанції щодо застосування КЦЗ України до спірних правовідносин, з огляду на позицію Верховного Суду, є неправильним.

Разом з тим, колегія апеляційного суду вказує на те, що на момент розгляду апеляційної скарги, затверджено зміни до Порядку надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання (далі - Порядок), який викладений у редакції постанови КМ України від 10 липня 2019 року № 623.

Постраждалими згідно з пунктом 2 Порядку визнаються особи, житлові будинки (квартири) яких: пошкоджено внаслідок надзвичайної ситуації або проведення робіт з ліквідації її наслідків (таким постраждалим надається грошова допомога); зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації (таким постраждалим надається грошова компенсація).

Розмір грошової компенсації зазначеним постраждалим визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження житлових будинків (квартир), які зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації, але не більше ніж 300 000 грн (абзац другий пункту 7 Порядку).

Рішення про надання постраждалим грошової допомоги та її розмір приймає Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцевий орган виконавчої влади.

Рішення про надання грошової компенсації приймає комісія з розгляду питань, пов`язаних з наданням грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації (далі - комісія), що створюється обласними держадміністраціями. (пункт 4 Порядку)

Пунктом 5 Порядку визначено перелік документів, які постраждалі подають для отримання грошової допомоги Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевим органам виконавчої влади, для отримання грошової компенсації.

Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві органи виконавчої влади у п`ятиденний строк з дня подання документів, зазначених у пункті 5 цього Порядку, а також за результатами обстеження житлових будинків (квартир), пошкоджених внаслідок надзвичайної ситуації, або проведення робіт з ліквідації її наслідків приймають рішення щодо надання постраждалим грошової допомоги, що оформляється протоколом, та повідомляють про це постраждалим.

Комісія у п`ятиденний строк з дня подання документів, зазначених у пункті 5 цього Порядку, приймає рішення щодо надання постраждалим грошової компенсації, що оформляється протоколом, та повідомляє про це постраждалим.

На підставі рішень, прийнятих комісією та затверджених в установленому порядку, обласні держадміністрації готують подання із зазначенням списку постраждалих, обсягу необхідних коштів, іншої інформації, на підставі якої прийнято рішення, яке надсилається МТОТ для затвердження у двох примірниках, один з яких залишається у МТОТ. Форма подання затверджується МТОТ.

МТОТ на підставі отриманого та затвердженого подання здійснює перерахування коштів, які передбачені для надання грошової компенсації у бюджетній програмі на відповідний рік, обласним держадміністраціям у повному обсязі або пропорційно до потреб кожної області, зазначених у поданнях.

У разі коли постраждалий подав недостовірну інформацію про встановлення статусу особи, яка постраждала від надзвичайних ситуацій, розмір заподіяної матеріальної шкоди, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві органи виконавчої влади, комісія можуть прийняти рішення про відмову в наданні грошової допомоги або компенсації.

У разі незгоди постраждалий може оскаржити зазначене рішення до суду.

У відповідності до п. 11 Порядку після отримання грошової допомоги або компенсації постраждалі втрачають право на отримання пільг і компенсацій, передбачених у частині восьмій статті 86 та частині другій статті 89 Кодексу цивільного захисту України.

Таким чином, з огляду на викладене, позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки на момент перегляду справи затверджено порядок відшкодування шкоди, який не може не братись судом до уваги.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника Державної казначейської служби України на рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 вересня 2018 року - ОСОБА_5 - задовольнити.

Апеляційну скаргу представника Кабінету Міністрів України - Харчука Романа Ігоровича на рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 вересня 2018 року -задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 вересня 2018 року -скасувати, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовити.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: