ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 688/3319/18
Провадження № 22-ц/4820/1773/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Грох Л.М., Костенка А.М.

секретар Дубова М.В.,

з участю позивача, представників сторін,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 26 серпня 2020 року, суддя Березюк О.Г., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна та стягнення грошової компенсації,

встановив:

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна та стягнення грошової компенсації.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначила, що вона в період з 09 липня 2015 року по 09 лютого 2018 року проживала з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. З 12 травня 2017 року вона разом з сином проживали та були зареєстровані в будинку по АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору дарування. Сторони були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, відповідач виховував її сина, вони разом відпочивали, мали права та обов`язки подружжя. За час спільного проживання ними було придбано систему опалення загальною вартістю 90413,35 грн., вентиляційну систему вартістю 4563 грн., холодильник «Samsung» вартістю 8500 грн. та автомобіль марки «Volkswagen» модель «Caddy», 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , вартістю 200000 грн. Таким чином, загальна вартість майна, яке набули сторони за період фактичних шлюбних стосунків становить 303476 грн. У зв`язку з погіршенням особистих стосунків, 09 лютого 2020 року ОСОБА_1 вигнав її з дитиною з будинку. Всі вказані та придбані речі залишилися у відповідача, який в добровільному порядку відмовляється виплатити їй компенсацію за спільно придбане майно, у зв`язку з чим позивач просила встановити факт того, що сторони проживали однією сім`єю, як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, в період з 09 липня 2015 року по 09 лютого 2018 року, а також визнати спільно придбане ними майно об`єктами спільної сумісної власності та поділити його порівну, стягнувши з відповідача компенсацію вартості належної їй 1/2 частки майна в сумі 151738,20 грн., а також вирішити питання судових витрат.

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 26 серпня 2020 року позов задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_2 однією сім`єю, як чоловіка і жінки, без реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 в період з 09 липня 2015 року по 09 лютого 2018 року. Визнано автомобіль марки «Volkswagen» модель «Caddy», номер кузова НОМЕР_2 , об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Зобов`язано ОСОБА_1 сплатити ОСОБА_2 1/2 частини вартості вищевказаного автомобіля марки «Volkswagen» модель «Caddy», що становить 62529,95 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та постановити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції не взято до уваги, що однією з обов`язкових умов для встановлення факту проживання однією сім`єю є спільне постійне проживання сторін, чого позивачем доведено не було. Позивач підтвердила, що спільного бюджету у сторін не було, коштів відповідач не надавав, вона утримувала дитину на свою заробітну плату, що також підтверджує відсутність ведення сторонами спільного господарства. ОСОБА_2 станом на 06 грудня 2016 року постійно мешкала в АДРЕСА_2 , оскільки здійснила приватизацію належної їй частки у вказаній квартирі, у зв`язку з чим не могла постійно проживати спільно з ним однією сім`єю. Періодичне спільне проживання сторін не є підставою для встановлення заявленого в позові факту. Спірний автомобіль був придбаний ним 02 липня 2016 року, тобто в той час коли позивач постійно проживала в м. Старокостянтинів, виключно за кошти, отримані від підприємницької діяльності, що підтверджено належними доказами, а тому він не може бути об`єктом права спільної сумісної власності.

В судовому засіданні представник апелянта підтримав апеляційну скаргу.

Позивач та її представник у суді проти апеляційної скарги заперечили, підтримали рішення суду першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

У відповідності до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 10 листопада 2016 року, складеного депутатом Старокостянтинівської міської ради, ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_3 , однак постійно проживають в м. Шепетівка Хмельницької області (а.с. 157).

Як вбачається з паспорту громадянина України ОСОБА_2 та довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому будинку осіб від 05 лютого 2018 року, виданої відділом реєстрації місця проживання Шепетівської міської ради, ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 з 12 травня 2017 року зареєстровані в будинку АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_1 (а.с. 11, 49-50).

З 01 вересня 2015 року ОСОБА_2 працювала в Білокриницькому навчально-виховному комплексі «загальноосвітній навчальний заклад І-ІІ ступенів-дошкільний навчальний заклад» вчителем англійської мови, (а.с. 12-13, 87). Згодом, згідно наказу №1 від 19 вересня 2017 року, виданим ФОП ОСОБА_1 , ОСОБА_2 прийнята на роботу на посаду менеджера в магазин меблів « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (а.с. 12-15).

01 квітня 2016 року ОСОБА_1 видав письмову довіреність у якій зазначив, що уповноважує свою цивільну дружину ОСОБА_2 перебувати на території магазину меблів « ІНФОРМАЦІЯ_1 », надавати консультації покупцям, видавати відповідні документи, а саме торгові чеки, рахунки на оплату податків, видаткові накладні і договори купівлі-продажу, а також проводити оплату з постачальниками (а.с. 16).

Згідно з довідкою адміністрації Шепетівського дошкільного навчального закладу (ясел-садка) №6 «Білочка» Хмельницької області №12 від 15 березня 2018 року, ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2 неодноразово приходив за сином ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в дошкільний заклад, надавав спонсорську допомогу у вигляді ремонту меблів, а також забирав і приводив дитину самостійно (а.с. 17).

Зі змісту наданих ОСОБА_2 фотознімків вбачається, що сторони проводили спільно дозвілля та спільно відзначали святкові події (а.с. 60-62).

02 липня 2016 року ОСОБА_1 придбав транспортний засіб «Volkswagen», модель «Caddy», 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , що був зареєстрований за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу №00839/03/5641/2016 у ТСЦ 5641 РСЦ МВС в Рівненській області (м. Рівне) (а.с. 84).

В довідці за вих. №31/22/5-1279, виданої ТСЦ 6845 РСЦ МВС в Хмельницькій області 14 грудня 2018 року зазначено, що 13 лютого 2018 року автомобіль «Volkswagen», модель «Caddy», 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , перереєстровано на матір ОСОБА_1 , ОСОБА_4 (а.с. 84, 97).

Згідно висновку експерта №742/19-26 від 16 квітня 2019 року дійсна ринкова вартість автомобіля «Volkswagen», модель «Caddy», 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , на час проведення експертизи, складає 125059,91 грн. (а.с. 116-134).

Задовольняючи частково позовні вимоги суд обґрунтовано виходив з того, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період з 09 липня 2015 року по 09 лютого 2018 року склались усталені відносини, що притаманні подружжю, у зв`язку з чим майно набуте ними за вказаний період є об`єктом їхньої спільної сумісної власності. Оскільки спірний автомобіль був відчужений ОСОБА_1 без згоди ОСОБА_2 та проти її волі, тому транспортний засіб підлягає поділу шляхом стягнення з відповідача грошової компенсації ринкової вартості 1/2 частини цього автомобіля, що становить 62529,95 грн. Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів придбання спірного автомобіля за свої особисті кошти. Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог суд виходив з їх недоведеності, критично оцінивши надані ОСОБА_2 в якості доказів видаткові накладні та фіскальні чеки.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року у справі № 5-рп/99).

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення Глави 8 цього Кодексу.

Під час застосування положень статті 74 СК України, яка регулює поділ майна осіб, що проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

За загальним правилом, закріпленим у статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, частки співвласників є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю (правові позиції викладені в постановах Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у справі №202/5003/16-ц, від 30 червня 2020 року у справі №562/408/16-ц).

В обґрунтування позовних вимог щодо проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, позивач, окрім фотознімків, надала суду довідку про реєстрацію її проживання у будинку відповідача, довідку з дошкільного закладу про те, що ОСОБА_1 забирав та приводив сина ОСОБА_2 в дошкільний заклад, надавав спонсорську допомогу у вигляді ремонту меблів, довіреність, у якій ОСОБА_1 зазначив ОСОБА_2 своєю цивільною дружиною, а також посилалася на показання відповідних свідків. Вказані докази відповідачем спростовано не було.

Суд першої інстанції, вірно оцінивши подані сторонами докази і показання свідків, правильно встановив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю з липня 2015 року до лютого 2018 року, були пов`язані спільним побутом і мали взаємні права та обов`язки, що притаманні подружжю.

Врахувавши, що у період проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 останній придбав спірний автомобіль та за відсутності доказів придбання цього майна за особисті кошти відповідача, суд правильно визнав транспортний засіб спільною сумісною власністю сторін і задовольнив позовні вимоги про грошову компенсацію позивачу 1/2 частини ринкової вартості даного автомобіля. Доказів на підтвердження викладених в апеляційній скарзі обставин ОСОБА_1 не надав, його посилання на значно більший розмір доходів, ніж у ОСОБА_2 за відповідний період не можуть бути підставою для відступлення від загального принципу рівності часток співвласників майна.

ОСОБА_1 не спростовано презумпцію спільності придбаного під час проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 майна, а тому суд дійшов обґрунтованого висновку про належність цього майна сторонам на праві спільної сумісної власності, що узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження 14-325цс18).

Доводи апелянта про те, що він працевлаштував ОСОБА_2 та дозволив провести державну реєстрацію її місця проживання у належному йому на праві власності будинку через співчуття до відповідача колегія суддів не вважає обґрунтованими, оскільки, як вбачається зі змісту довіреності виданої ОСОБА_1 від 01 квітня 2016 року, його пояснень в судовому засіданні, показань свідків, сторони проживали спільно, проводили разом відпочинок, ОСОБА_1 відвідував разом з ОСОБА_2 святкові заходи, та заходи, пов`язані з роботою (м. Львів, листопад 2017 року).

Сукупність усіх доказів у справі підтверджує факт проживання сторін як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Зокрема, свідок ОСОБА_5 , яка є матір`ю ОСОБА_2 , суду пояснила, що вона з літа 2016 року щонеділі приїжджала до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в гості у будинок по АДРЕСА_1 , де їм допомагала по господарству, приймала участь з ними у святкуваннях. ОСОБА_1 ставився до ОСОБА_2 як до дружини. В той же час сторони неодноразово приїздили до неї в м. Старокостянтинів, залишалися на ніч.

Свідок ОСОБА_6 вказав, що він є сусідом ОСОБА_1 та неодноразово бачив ОСОБА_2 і невідомого йому хлопчика у будинку ОСОБА_1 що по АДРЕСА_1 . З лютого 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не проживали спільно у будинку.

Свідок ОСОБА_7 пояснив, що сторони разом святкували день народження його дочки.

Свідок ОСОБА_8 вказала, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали як подружжя в м. Шепетівка з липня 2015 року по лютий 2018 року. Сторони приїжджали до ОСОБА_8 на весілля у вересні 2015 року. Наступного року вони приїжджали у м. Сатанів до батьків ОСОБА_8 , де живе баба ОСОБА_2 , після чого відвідували батьків ОСОБА_8 . Стосунки між ними були близькі, ОСОБА_1 проявляв до ОСОБА_2 увагу та любов. Він ставився до ОСОБА_2 як до своєї дружини, а до сина ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_1 відносився як до своєї дитини.

При цьому сам по собі факт реєстрації місця проживання ОСОБА_2 до травня 2017 року у АДРЕСА_2 та реєстрація її права власності на частку у даній квартирі на момент приватизації вказаної квартири не спростовує висновків суду щодо встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу (а.с. 144-147).

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі №490/10757/16-ц, суди мають встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин про те, що спірний транспортний засіб марки «Volkswagen», модель «Caddy», був придбаний ОСОБА_1 для здійснення ним підприємницької діяльності, відтак доводи апелянта стосовно того, що даний автомобіль не може бути віднесений до спільного майна подружжя, оскільки не придбаний за спільні кошти та використовувався апелянтом виключно для здійснення своєї підприємницької діяльності, є необґрунтованими.

Також, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , без відома та проти волі ОСОБА_2 , на користь іншої особи було відчужено спірний автомобіль, ринкова вартість якого на момент проведення експертного дослідження, тобто станом на 12 квітня 2019 року складає 125059,91 грн. (а.с. 97, 122).

За таких обставин суд обґрунтовано зауважив, що у випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя, таке майно або його вартість враховується при поділі, у зв`язку з чим дійшов вірного висновку про поділ вказаного автомобіля між сторонами у рівних частках та стягнення Ѕ частини вартості спірного транспортного засобу з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 рок у у справі N554/8023/15-ц).

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, з урахуванням вищезазначених вимог СК України та встановлених судом обставин справи, провівши оцінку доказів у відповідності з вимогами ст. 89 ЦПК України суд дійшов обґрунтованого висновку про підтвердження факту проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період з 09 липня 2015 року до 09 лютого 2018 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу та стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації у розмірі 62529,95 грн., що становить 1/2 частини від ринкової вартості відчуженого проти волі ОСОБА_2 спірного транспортного засобу.

Доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції і зводяться виключно до переоцінки доказів, які були належним чином оцінені судом першої інстанції.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 26 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2020 року.

Судді: Р.С. Гринчук

Л.М. Грох

А.М. Костенко