Дата документу 04.02.2020 Справа № 320/1078/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №320/1078/16 Головуючий у 1 інстанції: Ковальова Ю.В.
Провадження № 22-ц/807/12/20 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Кочеткової І.В.,

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 31 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Інститут стоматології Національної академії медичних наук України» про відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, зобов`язання вчинення певних дій,-

В С Т А Н О В И Л А:

В лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДУ «Інститут стоматології Національної академії медичних наук України» про відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, зобов`язання вчинення певні дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він є ветераном військової служби Збройних Сил України, ветераном війни-учасником бойових дій-інвалідом війни і згідно чинного законодавства має право на позачергове безоплатне, повне, своєчасне та якісне лікування порожнини рота та зубопротезування.

В період з 11 листопада по 26 листопада 2014 року він знаходився на стаціонарному лікуванні порожнини рота та протезуванню зубів у клініці ДУ «Інститут стоматології НАМН України» в м. Одеса згідно із направленням на консультацію та лікування від 03 листопада 2014 року, виданого Департаментом охорони здоров`я Запорізької обласної державної адміністрації.

В період лікування у ДУ «Інститут стоматології НАМН України» в м. Одеса йому була проведена повна санація порожнини рота, повністю обточені, частково нарощені способом встановлення металевих штифтів та підготовлені до повного металокерамічного протезування всі зуби. В подальшому відповідач видав йому на руки рахунок виконаних та майбутніх робіт на суму 39100,00 грн., до сплати якого призупинив роботи. У зв`язку з відмовою позивача сплатити вказаний рахунок, йому припинили взагалі надавати медичні послуги і останній вимушений був поїхати додому.

Вважає, що протиправними діями відповідача, які виявляються в тому, що відповідач приступив до зубопротезування, обточив йому зуби до стану «вовчих кликів», встановив в деякі зуби залізні штифти, а потім відмовився від зубопротезування, його здоров`ю спричинено значна шкода. Так, обточені оголені зуби стерлися, один зуб зламався, шматки кап, що залишилися у роті, натерли до крові ясна. З вини відповідача у зв`язку зі зтертістю та випадінням зубів вже нема за що кріпити незйомні протези, в результаті відсутності зубів у нього порушилася робота ЖКТ, він психічно роздратований, його постійно мучать головні болі.

З цих підстав просив стягнути з ДУ «Інститут стоматології Національної академії медичних наук України» на його користь моральну шкоду в розмірі 150000 грн. в якості відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я у зв`язку з необґрунтованою відмовою відповідача в наданні йому медичної допомоги, визнати його право громадянина України - ветерана війни-інваліда війни-ветерана військової служби Збройних Сил України на надання йому позачергової безоплатної медичної допомоги з лікування порожнини рота та зубопротезування; зобов`язати відповідача провести йому позачергове безоплатне протезування порожнини рота з металокерамічного матеріалу на імплантатах із застосуванням кісткової пластики.

Заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 31 травня 2017 року відмовлено у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 31 травня 2017 року, та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Скаржник зазначає, що судом першої інстанції не було застосовано основний принцип судочинства «верховенство права». ОСОБА_1 посилається на рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 05 липня 2011 року (2-1587/2011), яким визнано за ним право на безоплатне зубне протезування усіма видами протезування зубів без обмежень, за його вільним вибором продукції (за винятком протезування зубів з дорогоцінних металів), за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, без встановлення йому норми витрат коштів на зубне протезування. Зазначає, що в період з 11 листопада 2014 року по 26 листопада 2014 року ДУ «Інститут стоматології та щелепно-лицевої хірургії Національної академії медичних наук України» йому була проведена повна санація порожнини рота. Повністю обточені до «вовчих іклів» і частково нарощені за допомогою металевих штифтів всі зуби. Виготовлені і встановленні для адаптації суглобів і вирівнювання прикусу тимчасові пластмасові капи. Але після того, як виконати вимогу відповідача, а саме сплатити вартість проведених йому державною медичною установою робіт в сумі 3609,34 грн. він відмовився, Ващенку було відмовлено в безоплатному повному зубопротезуванні ротової порожнини за рахунок коштів державного бюджету. А отже, з вини відповідача у ОСОБА_1 повністю зіпсовані всі зуби. Понад 2,5 років він морально: фізично і психічно страждає.

Окрім цього, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив суд задовольнити його клопотання про призначення незалежної комплексної судової медико-стоматологічної експертизи для з`ясування причинно-наслідкового механізму його захворювань і роз`яснення суду питання: впливу відсутності у нього зубів на стан його здоров`я та визначення реального розміру шкоди, заподіяною відповідачем його здоров`ю.

Відповідно до ч.3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України (в редакції, дійсній на час перегляду рішення апеляційним судом) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством (ч. 1 ст. 102 ЦПК України).

За правилами ч. 1ст. 103, ч.1 ст. 104 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи.

За приписами ст. 105 ЦПК України передбачене обов`язкове призначення експертизи судом за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити характер і ступінь ушкодження здоров`я.

Судом апеляційної інстанції враховуються вимоги зазначених положень процесуального закону, з огляду на специфіку даного спору, оскільки зі змісту позовної заяви, вбачається, що дії відповідача по справі, на думку ОСОБА_2 , призвели до ушкодження його здоров`я.

За змістом п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Так, колегією суддів приймалось рішення про призначення комплексної судово-медичної експертизи по цій справі, з метою з`ясування необхідності проведення лікування пацієнта ОСОБА_1 в ДУ «Інститут стоматології Національної академії медичних наук України», з урахуванням стану зубів пацієнта; відповідності проведеного ДУ «Інститут стоматології Національної академії медичних наук України» лікування пацієнта ОСОБА_1 державним та медичним стандартам; наявності або відсутності причинно-наслідкового зв`язку погіршення стану здоров`я ОСОБА_1 внаслідок відмови ДУ «Інститут стоматології Національної академії медичних наук України» в безоплатному протезуванні зубів; необхідності за медичними показниками, та впливу на стан здоров`я ОСОБА_1 протезування змінними ортопедичними конструкціями та незмінними ортопедичними конструкціями.

Втім, листом ДУ «Головне бюро судово-медичної експертизи Міністерства охорони здоров`я України» роз`яснено, що вирішення вищевказаних питань є можливим лише в разі визначення стоматологічного статусу під експертного на всіх етапах звернення за медичною допомогою, тобто за умови виконання ОСОБА_1 ортопантомограм (панорамних знімків на рентгенівських плівках або електронному носії) у квітні 2014 року, а також на момент звернення його до відділення хірургічної стоматології ДУ «Інститут стоматології Національної академії медичних наук України» в м. Одесі у листопаді 2014 року та при зверненні за допомогою у листопаді 2015 році (т. 2 а.с. 210).

З листа, надісланого КУ «Мелітопольська міська стоматологічна поліклініка», на виконання ухвали Запорізького апеляційного суду від 20 серпня 2019 року про витребування документів, вбачається, що КНП «Мелітопольська міська стоматологічна поліклініка» ММР ЗО є бюджетним закладом, панорамного рентгенологічного обладнання в оснащенні не має (т. 3 а.с. 1-2).

12 грудня 2019 року, згідно з п. 4 ст. 69 КПК України та п. 17 «Правил проведення комісійних судово-медичних експертиз в бюро судово-медичної експертизи» затверджених наказом МОЗ України від 17.01.95р. № 6 та зареєстрованих Міністерством юстиції України 26.07.95 р. за № 256/792, матеріали справи були повернуті до апеляційного суду без виконання експертизи, у зв`язку з неможливістю дати відповіді на питання ухвали суду без вивчення запитаних вище рентгенівських знімків (т. 3 а.с. 23-24).

Таким чином, колегією суддів були здійснені всі можливі заходи для можливості здійснення ОСОБА_1 свого конституційного права щодо реалізації принципу змагальності та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи та пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 49 Конституції України передбачено, що кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування.

Згідно з пунктами «а», «д», «ї» частини першої статті 6 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» кожний громадянин України має право на охорону здоров`я, що передбачає: життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд та соціальне обслуговування і забезпечення, який є необхідним для підтримання здоров`я людини; кваліфіковану медичну допомогу, включаючи вільний вибір лікаря, вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій і закладу охорони здоров`я; оскарження неправомірних рішень і дій працівників, закладів та органів охорони здоров`я.

Відповідно до частин першої, п`ятої, шостої статті 8 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я» держава визнає право кожного громадянина України на охорону здоров`я і забезпечує його захист. У разі порушення законних прав і інтересів громадян у сфері охорони здоров`я відповідні державні, громадські або інші органи, підприємства, установи та організації, їх посадові особи і громадяни зобов`язані вжити заходів щодо поновлення порушених прав, захисту законних інтересів та відшкодування заподіяної шкоди. Судовий захист права на охорону здоров`я здійснюється у порядку, встановленому законодавством.

Згідно зі статтею 33 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» медична допомога надається відповідно до медичних показань професійно підготовленими медичними працівниками, які перебувають у трудових відносинах із закладами охорони здоров`я, що забезпечують надання медичної допомоги згідно з одержаною відповідно до закону ліцензією, та фізичними особами - підприємцями, які зареєстровані та одержали відповідну ліцензію в установленому законом порядку і можуть перебувати з цими закладами у цивільно-правових відносинах.

Відповідно до статті 34 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» лікуючий лікар - лікар закладу охорони здоров`я або лікар, який провадить господарську діяльність з медичної практики як фізична особа - підприємець і який надає медичну допомогу пацієнту в період його обстеження та лікування.

Обов`язками лікуючого лікаря є своєчасне і кваліфіковане обстеження та лікування пацієнта. Пацієнт вправі вимагати заміни лікаря.

Лікар не несе відповідальності за здоров`я хворого в разі відмови останнього від медичних приписів або порушення пацієнтом встановленого для нього режиму.

Відповідно до частин першої статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Для настання цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди необхідна наявність таких умов: протиправна поведінка особи, яка завдала шкоду, наявність шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, наявність вини.

Перераховані підстави для деліктних зобов`язань є обов`язковими. Відсутність хоча б одного елементу виключає відповідальність за завдану шкоду.

Аналіз норм ЦК України щодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди.

Разом з тим, потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди.

Статтею 10 ЦПК України (в редакції 2004 року, діючій на час винесення рішення) установлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 58, ч. 2 ст. 59 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню під час ухвалення судового рішення.

Так, з матеріалів справи, зокрема листів ДУ «Інститут стоматології Національної академії медичних наук України» від 11 грудня 2015 року та від 12 червня 2015 року, вбачається, що ОСОБА_1 поступив до ДУ Інститут стоматології НАМН України» для консультації з метою протезування, де йому була надана висококваліфікована консультація, підготовлено та направлено до КУ «Мелітопольська міська стоматологічна консультація» відповідний консультаційний висновок, в ортопедичному відділенні ДУ Інститут стоматології НАМН України» проведено тимчасове протезування хворого. В результаті обстеження встановлено діагноз: «Дисфункція скронево-нижньощелепного суглобу, часткова вторинна адентія, патологічне стирання зубів на верхній та нижній щелепах, знижування висоти прикусу». Вказано, що хворий категорично відмовився від виготовлення рекомендованих йому зйомних протезів, наполягаючи на незйомних. Для проведення незйомного протезування хворому необхідно виконати декілька оперативних втручань з метою збільшення розмірів альвеолярного гребня кістковими блоками з фіксацією титанової сітки пластинами, гвинтами та імплантантами. Вбачається також, що у зв`язку з відсутністю фінансування виготовити незйомні протези ОСОБА_1 не уявляється можливим. Для проведення відповідної корекції капи-протезу хворому необхідно звернутися до лікаря-ортопеда за місцем проживання. (т. 1 а.с.9, т. 2 а.с. 73).

Судом першої інстанції також було заслухано в якості спеціаліста голову клініко-експертної комісії, якою надано висновки щодо визначення рівня надання медичної допомоги ОСОБА_1 ОСОБА_3 , та встановлено наступне. Комісією ОСОБА_1 встановлено діагноз: «Часткова вторинна адентія нижньої щелепи, 2 клас по Кенеді, верхньої щелепи-3 клас по Кенеді. Генералізоване патологічне стирання зубів, змішана форма 2 ступеню. Вторинні деформації зубних рядів. Дисфункція скронево-нижньощелепного суглобу другого ступеню важкості», не показана дентальна імплантація у зв`язку з наявністю вузького альвеолярного гребня, відсутністю переходної складки, недостатністю висоти кістки тіла нижньої щелепи. Тому комісією було запропоновано ОСОБА_1 метод лікування, який включав частково зйомне протезування, частково-незйомне. Але позивач відмовився від зйомного протезування, наполягаючи на встановлення імплантантів. На підтвердження чи спростування діагнозу, включаючи неможливість дентальної імплантації, заявника й було направлено на високоспеціалізовану консультацію у ДУ «Інститут стоматології НАМН України», де в подальшому діагноз підтвердився.

Таким чином, колегія погоджується із висновком суду першої інстанції щодо не доведення неправомірності дій медичних працівників, тобто прямого порушення ними вимог відповідних нормативних актів, що регламентують надання медичної допомоги, а також причино-наслідкового зв`язку між діями працівників відповідача та погіршенням загального стану здоров`я позивача.

Також, з листа ДУ «Інститут стоматології НАМН України» № 170 від 12.06.2015 вбачається, що по за домовленістю з Департаментом охорони здоров`я Запорізької обласної державної адміністрації відповідачем було надано рахунок разом з актом виконаних робіт, надіслано його у відділ охорони здоров`я Мелітопольської міської ради для сплати. Також Інститутом було надіслано у відділ охорони здоров`я Мелітопольської міської ради перелік необхідних медикаментів для подальшого лікування ОСОБА_2 . Однак, відділом охорони здоров`я Мелітопольської міської ради, вищезазначені, необхідні для подальшого лікування ОСОБА_1 заходи не виконані (т. 2 а.с. 73).

Крім цього, у судовому засіданні в режимі відео конференції ОСОБА_1 було надано пояснення, які фактично зводяться до його незгоди саме з ненаданням відділом охорони здоров`я Мелітопольської міської ради оплати рахунку на лікування.

Втім, ОСОБА_1 не заявлялись вимоги до міської ради про зобов`язання виконати відповідні дії.

Також правильним є висновок суду про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли неправомірні дії завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Зобов`язання з відшкодування шкоди як майнової, так і моральної є безпосереднім наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин.

З урахуванням того, що позивачем не доведено факту завдання шкоди його здоров`ю працівниками відповідача, не встановлено факту неправомірності дій лікарів, причинного зв`язку між погіршенням стану здоров`я та діями лікарів, відсутні підстави й для задоволення позовну у частині відшкодування моральної шкоди.

Також, колегія вважає необхідним зауважити щодо позовних вимог ОСОБА_1 наступне.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування.Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року№3-рп/2003 у справі № 1-12/2003наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що приводить до бажаних правових результатів, наслідків, що дають найбільший ефект для відновлення порушеного права.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та відповідати природі правових відносин між сторонами спору. Судом враховано, що навіть позитивне вирішення позову в цьому провадженні не може призвести до настання такого правового результату, що призведе до дієвого та очевидного відновлення порушеного права позивача.

Проте, вимога позивача щодо визнання його права на позачергове безкоштовне повне зубне протезування порожнини рота, яке гарантовано йому Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не відповідає вищенаведеному принципу, оскільки ніким не оспорюється.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 31 травня 2017 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 13 лютого 2020 року.

Головуючий:

Судді: