МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Справа №521/3103/20
Пр. №2521/2014/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2020 року м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Сегеди О.М.,

при секретарі - Ткач А.О., за участю:

представника позивача - адвоката Бозкурт М.В.,

відповідача - ОСОБА_1 ,

представника відповідачки - адвоката Ростомова Г.А.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договорами позики,

встановив:

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1 , посилаючись на те, що 10 грудня 2016 року відповідачка звернулась до нього з проханням надати їй у борг грошові кошти в розмірі 50000,00 доларів США. Позивач зазначав, що 10 грудня 2016 року між ним та відповідачкою був укладений договір позики, за умовами якого він передав ОСОБА_1 у борг 30000,00 доларів США, еквівалент 807000,00 грн., терміном на чотири місяця з дня написання розписки, без сплати будь-яких відсотків за користування ними в гривні, за курсом до долару США на день повернення. На підтвердження договору позики відповідачка надала йому боргову розписку від 10 грудня 2016 року.

Вказував, що в той же день, а саме 10 грудня 2016 року між ним та ОСОБА_1 також був укладений договір позики, за умовами якого він передав відповідачці у борг 20000,00 доларів США, еквівалент 538000,00 грн., терміном на три місяця з дня написання розписки без сплати будь-яких відсотків за користування ними в гривні, за курсом до долару США на день повернення. На підтвердження договору позики відповідачка також надала йому боргову розписку від 10 грудня 2016 року.

Стверджував, що він неодноразово звертався до відповідачки з проханням як найшвидше повернути борг, проте ОСОБА_1 навпаки безвідповідально намагалась уникнути повного виконання покладених на неї зобов`язань та ухилялась від сплати боргу.

Оскільки відповідачка взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконала, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму боргу в розмірі 1222500,00 грн. та судовий збір в сумі 10930,00 грн.

Ухвалою суду від 06 березня 2020 року по справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 16-17).

Ухвалою суду від 30 квітня 2020 року по справі було продовжено строк проведення підготовчого провадження (а.с. 43-44).

Ухвалою суду від 18 червня 2020 року по справі було закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду (а.с. 58-59).

Ухвалою суду від 21 жовтня 2020 року клопотання відповідачки про витребування з ДПІ у Суворовському районі м. Одеси ГУДФС в Одеській області оригіналу чи належним чином завіреної копії податкової справи ОСОБА_2 було залишено без задоволення.

Крім того, відповідно до вимог ст. ст. 182, 183 ЦПК України протокольною ухвалою суду від 21 жовтня 2020 року були повернуті без розгляду клопотання ОСОБА_1 щодо визнання обов`язковою явки ОСОБА_2 в судове засідання та клопотання про повернення позовної заяви позивачу.

Представник позивача, діюча за ордером від 17 лютого 2020 року, в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити у повному обсязі (а.с. 5).

Відповідачка та її представник, діючий за договором про надання правової допомоги №1-22/09/2020 від 22 вересня 2020 року та за ордером від 22 вересня 2020 року, в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі. Раніше було надано відзив на позов, в обґрунтування якого ОСОБА_1 зазначала, що позов не визнає, оскільки заперечує факт отримання коштів у позивача, а також заперечує факт його платоспроможності з огляду про її обізнаність щодо справ позивача у комерційній діяльності. Вказувала, що не знає про обставини, за яких вона могла б написати дані розписки та ставить під сумнів їх справжність. Крім того, зазначала, що розписка не містить реквізитів особи, що надає кошти, умови отримання грошових коштів, цілі їх надання. За її думкою, фактично позивач надав кошти в іноземній валюті із незрозумілих причин, на невигідних для себе умовах. Вважає, що вказані угоди є незаконними, оскільки отримання грошових коштів у доларах США із подальшим поверненням коштів у грошовій одиниці України - гривні, робить такі розписки угодами про купівлю-продаж іноземної валюти, що заборонено законом, так як для провадження такої діяльності законодавством України встановлено спеціальні обмеження (а.с. 84, 87, 88, 95-98).

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються розділами 1 та 3 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Встановлено, що 10 грудня 2016 року позивач ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_1 договір позики, за умовами якого передав відповідачці у борг 30000,00 доларів США, еквівалент 807000,00 грн., терміном на чотири місяця з дня написання розписки, без сплати будь-яких відсотків за користування ними в гривні, за курсом до долару США на день повернення, що підтверджується належним чином засвідченою копією розписки від 10 грудня 2016 року (а.с. 8).

Крім того, в той же день, а саме 10 грудня 2016 року, ОСОБА_2 також уклав з ОСОБА_1 договір позики, за умовами якого передав останній у борг 20000,00 доларів США, еквівалент 538000,00 грн., терміном на три місяця з дня написання розписки, без сплати будь-яких відсотків за користування ними в гривні, за курсом до долару США на день повернення, що підтверджується належним чином засвідченою копією розписки від 10 грудня 2016 року (а.с. 9).

Отже, позивач свої зобов`язання за договорами позики виконав та передав відповідачці у борг грошові кошти в сумі 50000,00 доларів США.

Судом встановлено, що сума боргу становить 50000,00 доларів США, які на даний час відповідачкою не повернуті та від виконання зобов`язань за договором позики вона ухиляється.

Строк повернення відповідачкою коштів за першим договором позики від 10 грудня 2016 року, за вимогою позивача, настав 10 квітня 2017 року, а за другим договором позики від 10 грудня 2016 року, за вимогою позивача, настав 10 березня 2017 року.

Розписки від 10 грудня 2016 року з переліком суттєвих умов договорів суд вважає як такі, що засвідчують виконання сторонами вимог закону щодо укладення договору позики у письмовій формі.

Будь-яких доказів виконання відповідачкою своїх зобов`язань, згідно умов договорів, та які передбачені ст. 545 ЦК України, матеріали справи не містять.

Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Аналізуючи вищевказаному норму чинного ЦК України, суд вважає, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригінала боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа.

Наявність боргових розписок у позивача є доказом факту невиконання грошових зобов`язань з боку відповідачки.

Зазначені висновки суду у повній мірі узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 25 березня 2019 року у справі №183/2689/17 та від 23 вересня 2019 року у справі №385/850/16-ц.

У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Суд звертає увагу сторін, що розписки, які були надані суду позивачем в якості доказів, містять відомості, що відповідачка отримала кошти із зобов`язанням повернення, а не отримала їх на іншій підставі, зокрема для здійснення спільної діяльності у визначеній сумі.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 2 ст. 1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Суд вважає доведеним факт отримання відповідачкою від позивача коштів у сумі 50000,00 доларів США, а також той факт, що борг на момент розгляду справи нею не повернуто у встановлений договорами термін, розписки до цього часу знаходяться у позикодавця.

Таким чином, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сума боргу в розмірі 1222500,00 грн.

Суд не приймає до уваги твердження відповідачки, що вона не пам`ятає про те, що б вона брала кошти в борг у позивача та писала йому розписки.

При цьому відповідачка не зверталась до суду з клопотанням про призначення судової почеркознавчої експертизи стосовно написаних нею розписок.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц зазначила, що статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року №959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, Законом України від 23 вересня 1994 року №185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин.

Декретом №15-93, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

У статті 1 Декрету №15-93 визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення: «валютні цінності»:

- валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України;

- іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Для цілей цього Декрету надалі під термінами: «валюта України» розуміється як власне валюта України, так і платіжні документи та інші цінні папери, виражені у валюті України;

- «іноземна валюта»: розуміється як власне іноземна валюта, так і банківські метали, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті або банківських металах;

- «валютні операції»: операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України;

- «резиденти»: фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном;

- «нерезиденти»: фізичні особи (іноземні громадяни, громадяни України, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання за межами України, в тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України.

У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України.

Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

У статті 5 Декрету №15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України (далі - НБУ).

У частині четвертій названої статті перераховано випадки, у разі яких індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Індивідуальної ліцензії потребують такі операції: а) вивезення, переказування і пересилання за межі України валютних цінностей, за винятком: вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами іноземної валюти на суму, що визначається НБУ; вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами і нерезидентами іноземної валюти, яка була раніше ввезена ними в Україну на законних підставах; платежів у іноземній валюті, що здійснюються резидентами за межі України на виконання зобов`язань у цій валюті перед нерезидентами щодо оплати продукції, послуг, робіт, прав інтелектуальної власності та інших майнових прав, за винятком оплати валютних цінностей та за договорами (страховими полісами, свідоцтвами, сертифікатами) страхування життя; платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді процентів за кредити, доходу (прибутку) від іноземних інвестицій; вивезення за межі України іноземної інвестиції в іноземній валюті, раніше здійсненої на території України, в разі припинення інвестиційної діяльності; платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден, що справляється Європейською організацією з безпеки аеронавігації (Євроконтроль) відповідно до Багатосторонньої угоди про сплату маршрутних зборів, вчиненої в м. Брюсселі 12 лютого 1981 року, та інших міжнародних договорів; переказ інвестором (представництвом іноземного інвестора на території України) за межі України іноземної валюти іншим інвесторам за відповідною угодою про розподіл продукції;

б) ввезення, переказування, пересилання в Україну валюти України, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 3 цього Декрету;

в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі;

г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України;

д) розміщення валютних цінностей на рахунках і у вкладах за межами України, за винятком: відкриття фізичними особами - резидентами рахунків у іноземній валюті на час їх перебування за кордоном; відкриття кореспондентських рахунків уповноваженими банками; відкриття рахунків у іноземній валюті резидентами, зазначеними в абзаці четвертому пункту 5 статті 1 цього Декрету; відкриття рахунків у іноземній валюті інвесторами - учасниками угод про розподіл продукції, в тому числі представництвами іноземних інвесторів за угодами про розподіл продукції;

е) здійснення інвестицій за кордон, у тому числі шляхом придбання цінних паперів, за винятком цінних паперів або інших корпоративних прав, отриманих фізичними особами - резидентами як дарунок або у спадщину.

У частині четвертій статті 5 Декрету №15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію.

Отже, Декретом №15-93 не було передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Отже, посилання відповідачки в обґрунтування своїх заперечень щодо отримання у борг грошових коштів в іноземній валюті стосовно того, що позивач не мав права укладати договори позики про надання у борг грошової суми в іноземній валюті, не відповідають діючому законодавству України.

Суд вважає, що позивач скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості з відповідачки в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на день звернення до суду, а саме 26 лютого 2020 року.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

При зверненні до суду позивачем сплачено судовій збір в загальному розмірі 10930,40 грн., який підлягає стягненню з відповідача в зв`язку з задоволенням позовних вимог у повному обсязі (а.с. 1, 1а).

Керуючись ст. ст. 15, 16, 509, 525, 526, 610, 1046, 1047, 1049, ч. 2 ст. 1051 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 81, 141, 259, 264, 268, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договорами позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, паспорт № НОМЕР_1 , виданого 19 лютого 2018 року строком дії 19 лютого 2028 року Малиновським РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеський області (5114), яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , суму боргу в розмірі 1222500 (один мільйон двісті двадцять дві тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, паспорт № НОМЕР_1 , виданого 19 лютого 2018 року строком дії 19 лютого 2028 року Малиновським РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеський області (5114), яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , судовий збір у розмірі 10510 (десять тисяч п`ятсот десять) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, паспорт № НОМЕР_1 , виданого 19 лютого 2018 року строком дії 19 лютого 2028 року Малиновським РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеський області (5114), яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , судовий збір у розмірі 420 (чотириста двадцять) гривень 40 копійок

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 30 жовтня 2020 року.

Суддя: О.М. Сегеда