У Х В А Л А

29 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 761/27352/16-ц

провадження № 61-17373ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану через адвоката Бабіч Тетяну Григорівну, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 грудня 2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» про визнання пунктів договору недійсними та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсними пункти 23.3, 23.4 договору страхування наземного транспорту від 25 квітня 2014 року № 3699647/05АВ, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Страхова компанія «АХА Страхування» (далі - АТ СК «АХА Страхування», страхова компанія), стягнути з АТ СК «АХА Страхування» на користь ОСОБА_1 421 133,53 грн, з яких: 176 415,34 грн страхового відшкодування, 165 780,19 грн інфляційного збільшення суми боргу, 16 645,87 грн - три проценти річних, 12 292,13 грн - завдана шкода; 50 000,00 грн - моральна шкода.

Позов обґрунтований тим, що 29 липня 2008 року між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк»), укладений договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, згідно з яким АТ «УкрСиббанк» надав, а вона прийняла кошти в розмірі 56 317,00 дол. США для придбання автомобіля марки «Mazda CX9» державний номерний знак НОМЕР_1 та передала цей автомобіль в заставу банку.

25 квітня 2014 року між ОСОБА_1 та АТ СК «АХА Страхування» укладений договір страхування наземного транспорту № 3688647.

03 червня 2014 року автомобіль викрадено, що відповідно до пункту 15.2 договору страхування є страховим випадком. ОСОБА_1 зазначає, що на виконання умов договору страхування, вона надала відповідачу відповідні документи згідно з розділом 19 договору страхування.

Листом від 30 липня 2014 року № 6452/12/цв відповідач повідомив, що після перевірки поданих документів буде прийнято рішення про визнання заявленого випадку страховим та здійснення виплати страхового відшкодування.

Проте, свої зобов`язання щодо виплати відшкодування відповідач не виконав, мотивував це тим, що умовою для проведення виплат є укладення договору про передачу прав власності (абандон), однак запропонований відповідачем проєкт договору про передачу прав власності (абандон) є неприйнятним для неї, порушує принцип абандону та є положення, які суперечать умовам укладеного договору страхування.

Відповідно до пункту 20.6 договору страхування обов`язковою умовою для виплати страхового відшкодування за ризиком «Викрадення» є попереднє укладення між Страховиком і Страхувальником угоди, відповідно до якої Страхувальник зобов`язується у разі, якщо викрадений транспортний засіб буде пізніше знайдено, передати право власності на нього Страховику або його представнику (оформити абандон). Витрати на переоформлення транспортного засобу сторони несуть порівну. Позивач вчинив дію, направлену на набуття цивільних прав і обов`язків для нього та відповідача, шляхом заявлення абандону, що підтверджується письмовою заявою позивача від 25 грудня 2014 року.

Таким чином, відмова відповідача у виплаті страхового відшкодування з тих підстав, що між сторонами не укладено двосторонній договір, на її думку, є неправомірною та суперечить умовам договору страхування.

Згідно з пунктами 23.3 та 23.4 договору страхування у разі виникнення між сторонами договору судового спору щодо визнання події страховим випадком та/або щодо розміру страхового відшкодування не нараховується пеня та інші санкції, передбачені чинним законодавством України за неналежне виконання зобов`язань, а також визначено, щодо правовідносин, які регулюються цим договором застосовується виключно пеня, передбачена умовами договору, а саме 0,01% від суми несвоєчасно виплаченого страхового відшкодування за кожен робочий день прострочення здійснення страхового відшкодування, та не застосовується неустойка (пеня), передбачена Законом України «Про захист прав споживачів».

Позивач вважає оскаржувані пункти договору страхування несправедливими і такими, що не мають жодної юридичної сили, тому у зв`язку із невиконанням відповідачем своїх зобов`язань до нього відповідно до вимог статті 625 ЦК України має бути застосована відповідальність у вигляді стягнення трьох відсотків річних та інфляційного збільшення суми заборгованості в межах загального строку позовної давності. Крім того, їй завдано майнову шкоду у розмірі 12 292,13 грн з виплатою відсотків за користування кредитом за період, коли мала бути виплачена сума страхового відшкодування і погашено кредит та завдано моральну шкоду у вигляді страждань, які виразилися в незаконній відмові виконувати умови укладеного договору страхування, що спричинило позивачу душевні страждання і переживання.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду міста Києва від 22 жовтня 2020 року, в позові відмовлено.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що договір страхування відповідає вільному волевиявленню сторін, складений відповідно до вимог законодавства України, тому позов задоволенню не підлягає.

Крім того, позивач порушила умови договору страхування, що відповідно до пункту 21.5.6 договору страхування є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відповідність договору страхування вільному волевиявленню сторін та вимогам законодавства України, а також про порушення позивачем умов договору страхування, а тому вимоги щодо визнання недійсними пунктів договору страхування наземного транспорту, а також стягнення суми страхового відшкодування є такими, що задоволенню не підлягають.

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 , через адвоката Бабіч Т. Г., звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 грудня 2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 5 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є: справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини дев`ятої статті 19 ЦПК України встановлено, що розмір прожиткового мінімуму дляпрацездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Згідно із статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» з 1 січня 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 2 102,00 грн.

Предметом спору у зазначеній справі є визнання недійсними пунктів договору страхування наземного транспорту, а також стягнення суми страхового відшкодування у розмірі 176 415,34 грн, інфляційного збільшення суми боргу у розмірі 165 780,19 грн, 3 % річних у розмірі 16 645,87 грн, збитків у розмірі 12 292,13 грн, моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн, що разом становить 421 133,53 грн.

Зазначена справа не є справою про захист прав споживачів з ціною позову, яка не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102,00 грн*250=525 500 грн) та не належить до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження.

У касаційній скарзі не викладено переконливих аргументів щодо обґрунтування умов застосування винятків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Верховний Суд дослідив та взяв до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, які б свідчили про необхідність перегляду судових рішень у цій справі у касаційному порядку.

Доводи касаційної скарги хоча і містять посилання на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, проте зводяться до незгоди зі встановленими обставинами та оцінкою доказів, не стосуються питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики.

Підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для скасування судових рішень, що оскаржуються, у касаційній скарзі не зазначені.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Оскільки оскаржені заявником рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 грудня 2017 року та постанова Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року постановлені у малозначній справі, яка не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану через адвоката Бабіч Тетяну Григорівну, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 грудня 2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» про визнання пунктів договору недійсними та стягнення коштів відмовити.

Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко