Справа № 286/983/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2020 року м. Овруч

Овруцький районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Вачко В. І.

з секретарем Деменчук О. Г.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач АТ КБ «ПриватБанк», від імені якого діє представник за довіреністю Савіхіна Анастасія Миколаївна, звернувся 1281 в суд з позовом до відповідача ОСОБА_1 , в якому просить на підставі ст.ст.259, 526, 527, 530, 608, 1218, 1219, 1220, 1221, 1223, 1268, 1270, 1282 ЦК України стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 8066,57 грн. за кредитним договором № б/н від 31.08.2010 року та судові витрати в сумі 2102,00 грн.

В обґрунтування позову вказує на те, що відповідач є спадкоємцем особи, яка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, та не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості, таким чином зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала. У зв`язку з цим з відповідача підлягає стягненню заборгованість його спадкодавця в сумі позову .

Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників справи не надходило.

Відповідач відзив на позовну заяву у встановлений строк не надав, хоча судова кореспонденція була йому належно вручена, що стверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Дослідивши та оцінивши докази у справі, суд дійшов наступних висновків.

З матеріалів справи встановлено, що 31.08.2010 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк», позивачем у справі, найменування якого в наступному було змінено на АТ КБ «ПриватБанк», так як АТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником прав та обов`язків ПАТ КБ «ПриватБанк», про що зазначено у п.1.7 Статуту АТ КБ «ПриватБанк», було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого ОСОБА_2 отримала кредит вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.

Як вбачається із доданих до позову довідок АТ КБ «Приватбанк», позичальнику ОСОБА_2 31.08.2010 року був встановлений кредитний ліміт на кредитну платіжну картку в сумі 250 грн., який в різний час змінювався і 28.03.2012 року становив 7000 грн., а 02.08.2018 року був зменшений і становив 0 грн.; крім того, протягом періоду з 31.05.2010 року по 24.05.2013 року кредитна платіжна картка, видана на ім`я відповідача, тричі перевипускалася банком у зв`язку із закінченням терміну дії, строк дії останньої сплив 31.05.2017 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_2 померла, що стверджується Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 17.04.2020 року № 0 та копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 .

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, станом на дату смерті позичальника ОСОБА_2 її загальна заборгованість по кредитному договору за невиконання умов договору складала 8066,57 грн., з яких: 47,88 грн. заборгованість за тілом кредиту, 7642,75 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 375, 94 грн. нарахована пеня.

Як повідомила суд Овруцька державна нотаріальна контора Житомирської області Центрально-західного міжрегіонального управління міністерства юстиції листом від 15.04.2020 року № 718/01-16, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 спадкова справа не заводилася, так як спадкоємці і заявами про прийняття спадщини чи про відмову від спадщини, не зверталися.

Проте, як вбачається з довідки Зарічанського старостинського округу № 6 Овруцької міської ради Житомирської області від 12.05.2020 року № 446, на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , яка була зареєстрована та постійно проживала у житловому будинку по АДРЕСА_1 , разом із нею була зареєстрована та проживала її дочка ОСОБА_1 , 1980 року народження.

Відтак, ОСОБА_1 , відповідач у справі, будучи дочкою померлої ОСОБА_2 , з огляду на норми ст.ст.1261, 1268, 1269 ЦК України, є спадкоємцем за законом першої черги, і вважається такою, що прийняла спадщину спільним проживанням і спадкодавцем.

Банк, пред`являючи позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості позичальника з його спадкоємця, обґрунтовує їх правомірність тим, що до складу спадщини відповідно до ст.1218 ЦК України входять всі обов`язки спадкодавця, які не припинилися внаслідок його смерті, в тому числі зобов`язання щодо сплати кредитних платежів.

В свою чергу існування договірних кредитних зобов`язань позичальника обґрунтовує тим, що позичальник був згоден з тим, що заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що позичальник ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Відтак, сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, підписавши Заяву-анкету. Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на офіційному сайті банку.

До кредитного договору банк додав Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/; Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року № ПС-2010-256; копію наказу від 06.03.2010 року № ПС-2010-256, які розміщені на сайті https://privatbank.ua.

Щодо зміни кредитного ліміту позичальника Банк керується п.2.1.1.2.3, п.2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт. Підписання цього договору є прямою і безумовною згодою клієнта відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У Анкеті-заяві позичальника процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій Анкеті-заяві, підписаній позичальником та банком, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафу) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Позивач, обґрунтовуючи розмір і порядок нарахування заборгованості за тілом кредиту, зокрема простроченим, та пенею, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяги з Умов та Правил надання банківських послуг, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяги з Умов та Правил надання банківських послуг розумів позичальник та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафу), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківки із сайту позивача належними доказами бути не можуть, оскільки ці докази повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Велика Палата Верховного Суду (постанова від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17), вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача ( www.privatbank.ua ) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяги з Умов та Правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані позичальнику Умови та Правила банківських послуг, відсутність у Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, неустойки (пені, штрафу) за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяги з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, як вказує Велика Палата Верховного Суду (постанова від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17), обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Витяги з Умов та Правил надання банківських послуг, розміщених на сайті: https://privatbank.ua, які містяться в матеріалах даної справи не визнавалися позичальником та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами кредитного договору шляхом підписання Анкети-заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони кредитного договору обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафу) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Надані позивачем Витяги з Умов та Правил надання банківських послуг не містять підпису позичальника, а тому не можуть вважатися доказом на підтвердження умов надання кредиту та того, що під час підписання заяви позичальник був ознайомлений саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг. Надані банком Умови та Правила надання банківських послуг, не можна вважати складовою частиною укладеного кредитного договору.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у справах № 6-16цс15, № 6-698цс15, № 6-757цс15.

Крім того, у позові зазначено, що заборгованість позичальника за тілом кредиту становить 47,88 грн., а заборгованість за простроченим тілом кредиту - 7642,75 грн. Проте, з наданого позивачем розрахунку заборгованості не вбачається, що прострочена заборгованість за кредитом становить собою в повному обсязі заборгованість за тілом кредиту. Заборгованість за тілом кредиту, в тому числі простроченим, не може бути більшою за розмір фактично отриманої суми кредитних коштів у вигляді встановленого кредитного ліміту, якими користувався позичальник (7000 грн.). При цьому, жодного належного доказу на підтвердження отримання позичальником коштів у збільшеному розмірі позивач суду не надав.

Відтак, суд доходить висновку про недоведеність вимог банку про стягнення заборгованості за тілом кредиту і простроченим тілом кредиту в розмірі, що перевищує кредитний ліміт, заборгованості по пені.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12.05.1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Верховний суд (постанова від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17), зауважив, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем, АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Укладений між Банком і позичальником кредитний договір у вигляді Анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не були повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Таким чином, суд приходить до висновку про доведеність обставини існування обов`язку позичальника повернути суму непогашеного тіла кредиту в розмірі 7000 грн.

Щодо вимоги позивача стягнути суму непогашеної кредитної заборгованості позичальника з його спадкоємця, то суд виходив з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, з приводу заборгованості померлої ОСОБА_2 позивач 27.03.2018 року звернувся з претензією кредитора до Овруцької нотаріальної контори Житомирської області, яка листом від 19.04.2018 року у відповідь повідомила АТ КБ «ПриватБанк», що після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 спадкова справа не заводилася, а у зв`язку з тим, що претензія кредитора надіслана після встановленого законом строку для її подачі, банку слід звернутися до суду для надання додаткового строку для подання вимог кредитора.

Також відповідач 24.07.2019 року звертався з листом-претензією до відповідача ОСОБА_1 щодо сплати нею, як спадкоємцем померлого боржника, кредитної заборгованості в сумі 8066,57 грн. Вказана претензія залишена відповідачем без реагування.

Відповідно до ч.ч.2, 3, 4 ст.1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги (ч.2). Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину (ч.3). Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги (ч.4).

Згідно з ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

З наявних у матеріалах справи доказів судом встановлено, що відповідач прийняла спадщину після померлого позичальника. Однак, в матеріалах справи відсутні і позивачем не подано докази, які б підтверджували обставини того, що позичальнику на праві власності належало майно, яке входить до складу спадщини, відповідач є єдиним спадкоємцем померлого позивальника і одержала свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно, і вартості цього спадкового майна достатньо для задоволення вимог позивача.

Відтак, з огляду на викладене, у задоволенні позову слід відмовити повністю .

Позивачем понесено судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2102 грн., які у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України у разі відмови в позові залишаються за позивачем.

Керуючись статтями 2, 4, 13, 19, 81, 141, 263-265, 268, 273, 279, 354, п.3 розділу ХІІ Прикінцевих положень, пп.15.5 п.15 Розділу ХІІІ Перехідних Положень Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Житомирського апеляційного суду або через Овруцький районний суд Житомирської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду або якщо суд визнає причини пропуску строку поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 09.11.2020 року.

Суддя: В. І. Вачко