Номер провадження: 22-ц/813/1693/20
Головуючий у першій інстанції Аліна С. С.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Павлючук Ю.В.,

розглянувши у судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 15 травня 2019 року про задоволення заяви про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа - Регіональний сервісний центр МВС в Одеській області, про визнання права власності, про стягнення грошової компенсації,

ВСТАНОВИВ:

14 вересня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси із позовною заявою, в якій просить суд визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частки нежитлового приміщення, машино-місце № НОМЕР_1 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на машино-місце АДРЕСА_2 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та перереєстрацію транспортного засобу «TOYOTA VENZA», 2010 р. в., кузов НОМЕР_2 та скасувати державну реєстрацію транспортного засобу «TOYOTA VENZA», 2010 р. в., кузов НОМЕР_2 за ОСОБА_4 ; визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частку автомобіля «TOYOTA VENZA», 2010 р. в., кузов НОМЕР_2 (а.с.2-7).

10 травня 2019 року до суду надійшла заява ОСОБА_3 про забезпечення позову, в якій позивач просить забезпечити позов шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_3 ; накласти арешт на квартиру АДРЕСА_4 до вирішення справи по суті (а.с.19-23).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 15 травня 2019 року було вирішено задовольнити позовну заяву позивача та вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на дві квартири, що належать ОСОБА_1 за адресами кв. АДРЕСА_3 та кв. АДРЕСА_4 (а.с.28-31).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити постанову, якою відмовити позивачу ОСОБА_3 в задоволенні заяви про забезпечення позову. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, а саме: ухвала суду щодо арешту майна, яке не є предметом спору, порушує права власника; описова та мотивувальна частини не містять посилання на докази, які мали бути досліджені; у мотивувальній частині відсутні посилання на мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення відповідача. (а.с.45-49).

10 жовтня 2020 року представник ОСОБА_3 ОСОБА_5 засобами поштового зв`язку направив до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив, що доводи апелянта є неспроможними. Так оскільки для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 ОСОБА_1 необхідно буде відшкодувати 729 123,65 грн. Вартість нерухомого майна, не яке оскаржуваною ухвалою було накладено арешт є гарантією виконання судового рішення На підставі викладеного просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Слухання по справі неодноразово відкладалось, в тому числі в зв`язку з введенням карантину. До матеріалів справи приєднано відзив на апеляційну скаргу. В останнє судове засідання сторони не з`явились, клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції не заявляли. Явка до апеляційного суду не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи відсутні (ст. 8, ч.2 ст. 372 ЦПК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Приймаючи оскаржувану ухвалу про задоволення заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що не вжиття заходів до забезпечення позову може ускладнити виконання рішення суду.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що 14 вересня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси із позовною заявою, в якій просить суд визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частки нежитлового приміщення, машино-місце № НОМЕР_1 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на машино-місце АДРЕСА_2 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та перереєстрацію транспортного засобу «TOYOTA VENZA», 2010 р. в., кузов НОМЕР_2 та скасувати державну реєстрацію транспортного засобу «TOYOTA VENZA», 2010 р. в., кузов НОМЕР_2 за ОСОБА_4 ; визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частку автомобіля «TOYOTA VENZA», 2010 р. в., кузов НОМЕР_2 (а.с.2-7).

10 травня 2019 року до суду надійшла заява ОСОБА_3 про забезпечення позову, в якій позивач просить забезпечити позов шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_3 ; накласти арешт на квартиру АДРЕСА_4 до вирішення справи по суті (а.с.19-23).

Відповідно до ч. 1-2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пленум Верховного Суду України в своїй постанові «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року, а саме п. 4 роз`яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Інститут забезпечення позову, за своєю суттю, повинен слугувати гарантією для забезпечення виконання судового рішення, у випадку задоволення позову, в майбутньому, та, усунення можливих майбутніх перешкод його виконання. При цьому необхідно враховувати, що ухвалення відповідного рішення, серед іншого, повинно мати законну та виправдану мету. Вказане означає, що застосування відповідного заходу забезпечення позову має бути належним чином вмотивовано та підтверджено відповідними доказами.

Приймаючи ухвалу про задоволення вимог заявника та вжиття відповідних заходів забезпечення позову суд повинен повно та всебічно дослідити матеріали справи, встановити всі обставини, які мають значення для вирішення відповідного питання, навести обґрунтовані мотиви, які можуть свідчити про існування загрози невиконання або утруднення виконання рішення суду в майбутньому. При цьому, суд повинен керуватися реальними, а не уявними мотивами формуючи відповідні висновки щодо суті вимог заявника та приймаючи ухвалу щодо застосування/відмови в застосуванні відповідного заходу забезпечення позову.

Види забезпечення позову передбачено у частині 1 статті 150 ЦПК України, частиною 3 даної норми процесуального права встановлено вимогу співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів (постанова Пленуму ВСУ №9 від 22 грудня 2006 року).

Обставини, якими обґрунтовано позов, вказують на те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду та поновлення порушених чи оспорюваних прав.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України судове рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Загальні вимоги до змісту судового рішення викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14. Згідно з п. п. 11 та 12 постанови у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог; встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; у мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов`язки сторін у спірних правовідносинах, посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду з прав людини.

Крім того, важливою ознакою мотивованості судового рішення є обґрунтованість посилань на відповідні правові норми, включаючи рішення ЄСПЛ. Це означає, що посилання на практику ЄСПЛ є: належним (предмет конвенційних норм відповідає природі відносин у конкретній ситуації судового розгляду); релевантним обставинам справи; правильним (тобто без перекручування змісту конвенційних норм); виправданим та пропорційним (стан законодавства щодо певної ситуації дозволяє та/або потребує застосування конвенційних положень).

Проте суд першої інстанції не з`ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, не здійснив їх юридичної оцінки та не виконав наведені вище вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі неможна визнати законним і обґрунтованим. В оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції обмежився лише формальними висновками про те, що невжиття заходів до забезпечення позову може ускладнити виконання рішення. Оскаржувана ухвала містить посилання на наявність у провадженні Суворовського районного суду м. Одеси зазначеної справи та подання представником ОСОБА_3 ОСОБА_5 заяви про забезпечення позову, з викладом вимог цієї заяви із посиланням на ст. 149, 150 ЦПК України, п.6 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 року та практики Європейського суду з прав людини.Жодної правової оцінки обставинам на які посилався заявник при зверненні до суду із відповідною заявою, у порушення вимог ст.253-256 ЦПК України, ухвала Суворовського районного суду м. Одеси від 15 травня 2019 року не містить. що відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення.

Оцінюючи наведені у заяві представника ОСОБА_3 ОСОБА_5 доводи, апеляційний суд зазначає наступне.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_5 звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову в якій просив накласти арешт на: квартиру АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_6 (ІПН НОМЕР_3 ) та квартиру АДРЕСА_4 , яка належить ОСОБА_6 (ІПН НОМЕР_3 ), зазначив, що у випадку задоволення позовних вимог ОСОБА_3 ОСОБА_1 повинна буде сплатити на користь позивача 415 988,1 грн., без врахування 1/2 частини ринкової вартості, відчуженого без згоди ОСОБА_3 транспортного засобу, за таких обставин, з метою гарантування реальності виконання рішення суду зазначив про доцільність накладання арешту на наведене вище нерухоме майно, так за рахунок квартири АДРЕСА_5 , на думку заявника у подальшому можливе виконання рішення суду про стягнення грошових коштів (а.с.19-23). Втім жодних доказів вартості наведеного вище майна матеріали справи не містять, як не містять і інформації щодо чинного майнового стану ОСОБА_7 , відтак зважаючи на неможливість відповідно до роз`яснень наведених у п. 4 Пленуму Верховного Суду України в своїй постанові «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам, апеляційний суд приходить до висновку про неможливість задоволення заяви представника ОСОБА_3 ОСОБА_5 про забезпечення позову.

Окрім цього, постановою Одеського апеляційного суду від 28 грудня 2020 рокуапеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 липня 2019 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог Регіональний сервісний центр МВС в Одеській області про визнання права власності, про визнання недійсним договору купівлі-продажу задоволено частково; зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог Регіональний сервісний центр МВС в Одеській області про визнання права власності, про стягнення грошової компенсації задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право власності, за кожним, на 1/2 частину на машино-місце № НОМЕР_1 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право власності, за кожним, на 1/2 частину на квартиру АДРЕСА_3 В задоволенні іншої частини позову ОСОБА_3 відмовлено. В задоволенні іншої частини позову ОСОБА_1 відмовлено.

Отже вищенаведеною постановою Одеського апеляційного суду ОСОБА_3 було відмовлено у задоволенні позовних вимог, для забезпечення яких подавалась відповідна заява про забезпечення позову.

Таким чином, у зв`язку з вищевикладеним, оскільки, суд першої інстанції не проаналізував обставини на які посилався заявник при зверненні до суду із заявою про забезпечення позову та враховуючи обставини у справі, що склались на момент розгляду справи апеляційним судом, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу, скасовує оскаржувану ухвалу та ухвалює нове судове рішення, про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 15 травня 2019 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову відмовити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_6 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_6 ) судовий збір за подачу апеляційної скарги пропорційно задоволених вимог 384 (триста вісімдесят чотири) грн. 20 (двадцять) коп.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та подальшому оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

28.12.2020 року м. Одеса