ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2020 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Петешенкової М.Ю., Городничої В.С.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк,

на заочне рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 січня 2020 року

по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2019 року до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 січня 2020 року у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство Комерційний банк ПриватБанк просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 січня 2020 року у справі № 201/11389/19 і ухвалити нове рішення, яким позовну заяву задовольнити повному обсязі.

Відзивів на апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк на заочне рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 січня 2020 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 23.09.2008 року ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернулася до ПАТ КБ ПриватБанк та підписавши відповідну анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ ПриватБанк, із встановленим кредитним лімітом на суму 100,00 грн.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним анкета-заява разом з запропонованими йому для ознайомлення Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг.

До анкети-заяви банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Згідно розрахунку заборгованості, відповідач станом на 31.08.2019 рік становить 128 780,21 грн., з яких 1 999,52 грн. заборгованість за кредитом; 124 880,69 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 1 900,00 грн. заборгованість за пенею та комісією. Проте позивач, як кредитодавець вважав за необхідне пред`явити вимоги до боржника в меншому обсязі, а саме у розмірі 127 980,21 грн., з яких: 1 999,52 грн. - заборгованість за кредитом; 124 880,69 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1 100,00 заборгованість за пенею та комісію з 23.09.2008 року по 31.12.2018 рік.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ ПриватБанк).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 76, ч. 2 ст. 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

В позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача суму заборгованості за договором банківського обслуговування б/н від 23.09.2008 року (з урахуванням зменшення заборгованості банком, як кредитором) у розмірі 127 980,21 грн., з яких: 1 999,52 грн. - заборгованість за кредитом; 124 880,69 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1100,00 заборгованість за пенею та комісію з 23.09.2008 року по 31.12.2018 рік.

Частина 5 ст. 263 ЦПК України визначає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Визначаючи розмір заборгованості за договором, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази, перевірити їх та оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими обставина справи та наявними у справі доказами.

При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги заборгованості, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 23.09.2008 року, посилався на Витяг з Тарифів банку, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, Правила користування платіжною карткою, як невід`ємні частини спірного договору.

Судом першої інстанції встановлено, що анкета-заява, яка підписана відповідачем про ознайомлення його з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, не містить вказаний позивачем кредитний ліміт у розмірі 2000,00 грн., а в строчці щодо розміру кредитного ліміту вказано 100,00 грн., проте в матеріалах справи відсутні відомості про фактичне отримання ОСОБА_1 кредитної картки з відповідним кредитним лімітом.

Отже, будь-яких доказів щодо отримання відповідачем кредитної картки зі встановленням кредитного ліміту у розмірі 2000,00 грн., як про це зазначає позивач у позовній заяві, а також доказів, які б містили відомості щодо розміру використаних відповідачем кредитних коштів матеріали справи не містять.

Позивачем на підтвердження позовних вимог надані лише Умови та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, якими визначені, в тому числі: умови обслуговування, обов`язки банка і клієнта, правила користування платіжною карткою.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правил надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання позичальником кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами саме у зазначених в цих документах розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015р. (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

За таких обставин, та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність доказів отримання відповідачем кредитних коштів у вигляді кредитного ліміту у розмірі 2000,00 грн., а не обумовленого в анкеті-заяві 100,00 грн., а також відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про розмір відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру заборгованості, оскільки банком не доведено укладання кредитного договору з дотриманням передбаченої законом форми.

Саме таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, які в силу ч. 2 ст. 416 ЦПК України є обов`язковими для застосування судами в аналогічних правовідносинах.

Щодо наданого банком розрахунку заборгованості позивача слід також зауважити, що відповідно до п. 4.10 Положення про організацію операційної діяльності в банках України», що затверджене Постановою НБУ №254 від 18.06.2003 року (яка була чинною на момент підписання заяви-анкети) первинні документи складаються на бланках форм, затверджених відповідно до законодавства України. Документування операцій може здійснюватися з використанням бланків, виготовлених банками самостійно, які повинні містити обов`язкові реквізити чи реквізити форм, затверджених відповідно до законодавства України.

Відповідно до п. 5.5. Положення № 254 форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: номер особового рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; суму вхідного залишку за рахунком; код банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку.

Положення № 254 втратило чинність на підставі Постанови Національного банку України № 75 від 04.07.2018 року, яким затверджене Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України.

Відповідно до п. 59 Положення № 75 банк обов`язково має складати на паперових та/або електронних носіях такі регістри як особові рахунки та виписки з них.

Згідно з п.п. 61, 62 Положення № 75 форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: 1) номер особового рахунку; 2) дату здійснення останньої (попередньої) операції; 3) дату здійснення поточної операції; 4) код банку, у якому відкрито рахунок; 5) код валюти; 6) суму вхідного залишку за рахунком; 7) код банку-кореспондента; 8) номер рахунку кореспондента; 9) номер документа; 10) суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); 11) суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; 12) суму вихідного залишку. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Як видно з матеріалів справи, на підтвердження розміру заборгованості відповідача перед банком розрахунок заборгованості за договором № б/н від 23.09.2008 року станом на 31.08.2019 року, без підпису уповноваженої особи банку (а.с. 5 - 8), яка в розумінні вищенаведених Положень № 254 та № 75 не є первинним документом (випискою по рахунку) оформленою у відповідності до ст. 9 Закону України від 16.07.1999р. № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», а тому не може вважатися обов`язковим документом - випискою з розрахунку боржника, дослідивши який, суд зможе встановити заборгованість відповідача.

Сама по собі довідка про умови кредитування з використанням кредитної картки Універсальна, 30 днів пільгового періоду, яка підписана між сторонами, не є належним і допустимим доказом заявленої до стягнення суми заборгованості 127980,21 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку, суд першої інстанції прийшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими й достатніми доказами, які підтверджували б правильність здійсненого позивачем розрахунку заборгованості, яка заявлена до стягнення з ОСОБА_1 за договором надання банківських послуг від 23.09.2008 року, й що саме Умови та Правила надання банківських послуг, на які посилається позивач, є складовою укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та, відповідно, чи брав на себе зобов`язання зі сплати неустойки (пені та штрафу) в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції незаконно відмовив у задоволенні позову та не в повній мірі встановив дійсні обставини справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані позивачем до суду першої інстанції, апеляційна скарга АТ КБ ПриватБанк не містить.

Доводи апеляційної скарги, що з розрахунку заборгованості вбачається, що за весь період користування кредитною карткою, відповідачем сплачувались кошти за користування кредитом, а тому процентна ставка була узгоджена сторонами, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки Анкета-заява, а також інші матеріали справи не містить належних доказів того, що позичальник ОСОБА_1 був ознайомлений із зазначеним Витягом з Тарифів та Витягом з Умов і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов Банку.

Твердження апеляційної скарги, що відповідач укладання чи неукладання кредитного договору не оспорював, розрахунок заборгованості не спростував, тому не доведено відсутність заборгованості та не заперечував проти наявності між сторонами кредитних зобов`язань, зустрічних позовних вимог не заявляв, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки виписка по рахунку не є первинним документом, що узгоджується з висновками викладеними в постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року № 61-5191св18.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк - залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді М.Ю.Петешенкова

В.С.Городнича