Дата документу 23.12.2020 Справа № 334/8910/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/8910/18 Головуючий у 1 інстанції Козлова Н.Ю.
Провадження № 22-ц/807/2413/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного закладу «Запорізька медична академія післядипломної освіти Міністерства охорони здоров`я України про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного закладу «Запорізька медична академія післядипломної освіти Міністерства охорони здоров`я України про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 04.07.2017 року, його було прийнято на посаду інженера-енергетика адміністративно-господарчої частини ДЗ «Запорізька медична Академія післядипломної освіти Міністерства охорони здоров`я України».

За період роботи позивача керівництвом вищезазначеного закладу неодноразово грубо порушувалося законодавство про працю, а саме: не виплачувалася доплата до заробітної плати за додаткове виконання в різні періоди обов`язків працівника-телефоніста, лінійного електромонтера, електрика гуртожитків №1 та 2. Звернення позивача до адміністрації ДЗ «ЗМАПО МОЗ України» з цього приводу залишилися без реагування. В подальшому, без згоди позивача, адміністрацією ДЗ «ЗМАПО МОЗ України» в односторонньому порядку були внесені зміни до його посадової інструкції шодо додаткового навантаження на працівника, які порушували його права як інваліда 3-ї групи (з вадами органів руху). При цьому керівництвом закладу були проігноровані зауваження на ці порушення. Крім того, керівництвом не було створено робочого місця для працівника і не надано спеціального одягу, інструментів та приборів, необхідних для виконання посадових обов`язків.

09.07.2018 року, позивач подав ДЗ «Запорізька медична Академія післядипломної освіти Міністерства охорони здоров`я України» рекомендованим листом заяву, в якій просив звільнити його з 17.07.2018 на підставі ч.3 ст.38, ч.1 ст.39 КЗпП України через невиконання власником законодавства про працю та умов колективного договору.

В останній робочий день, 17.07.2018 року позивачу не було видано трудову книжку та наказу про звільнення та лише після звернення позивача за захистом прав до місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, тобто 30.10.2018 року, він отримав копію наказу про звільнення№110-о від 17.08.2018. Проте, з тексту вказаного наказу він дізнався, що був звільнений 17.07.2018 року за відсутність на роботі протягом 23 робочих днів, в зв`язку з прогулом без поважних причин, на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.

З вказаним наказом позивач категорично не згоден, оскільки прогулів без поважної причини він не здійснював, а був впевнений, що звільнений на підставі своєї заяви за ч.3 ст.38 КЗпП України.

Крім того, позивач вказував, що згідно змісту наказу про звільнення прогули ОСОБА_1 здійснював з 18 липня 2018 року, а звільнили його з 17 липня 2018 року, хоча цього дня він був на роботі. Тобто позивач вважає, що звільнений за проступок, якого не скоював.

Таким, чином позивач вважає, що спірний наказ є незаконним, оскільки адміністрація ДЗ «ЗМАПО МОЗ України» звільнила позивача за прогул в день, коли він працював (тобто до того, як він перестав виходити на роботу) та за проступок якого він не здійснював та не міг здійснити - 23 дня прогулів після припинення трудових відносин.

Посилаючись на вищезазначене, просив суд визнати незаконним та скасувати наказ №110-о від 17.08.2018 ДЗ «Запорізька медична Академія післядипломної освіти Міністерства охорони здоров`я України» про звільнення ОСОБА_1 на підставі п.4 ст.40 КЗпП України та поновити ОСОБА_1 на посаді інженера-енергетика адміністративно- господарчої частини ДЗ «Запорізька медична Академія післядипломної освіти Міністерства охорони здоров`я України».

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, незастосування норми матеріального права, які у даній справі підлягають застосуванню, та порушення норми процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

ДЗ «Запорізька медична академія післядипломної освіти Міністерства охорони здоров`я України надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача,пояснення учасників процесу,перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що посилання позивача на порушення трудового законодавства керівництвом закладу в період його роботи є недоведеними та необґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 04.07.2017 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду інженера-енергетика адміністративно-господарчої частини ДЗ «Запорізька медична Академія післядипломної освіти Міністерства охорони здоров`я України».

09.07.2018 року ОСОБА_1 подав ДЗ «Запорізька медична Академія післядипломної освіти Міністерства охорони здоров`я України» рекомендованим листом заяву, в якій просив звільнити його з 17.07.2018 на підставі ч.3 ст.38, ч.1 ст.39 КЗпП України через невиконання власником законодавства про працю та умов колективного договору.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що є безпідставним посилання в позовній заяві на те, що ОСОБА_1 не отримав відповіді на свою заяву про звільнення, яка була надіслана службами поштового зв`язку рекомендованим листом вхідний № 280 від 13.07.2018 р., оскільки вказане спростовано наявним в матеріалах справи листом № 781 від 16.07.2018 року, в якому позивачу під особистий підпис начальником відділу кадрів, в присутності юриста, була вручена відповідь про незадоволення його заяви про звільнення на підставі ч.3 ст.38, ч.1 ст.39 КЗпПУ та повідомлено, що трудові відносини не припинені та неявка на роботу буде розцінена, як прогул.

В матеріалах справи відсутні відомості про те, що ОСОБА_1 звертався до адміністрації закладу в період з 18.07.2018 р. по 18.09.2018 року, та те, що протягом цього часу закладом вживалися всі можливі заходи для недопущення звільнення позивача у зв`язку з відсутністю на роботі протягом 23 робочих днів (прогулів). Такі ж відомості не додані скаржником і до апеляційної скарги.

За приписами ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто якщо Позивач був незгодний з відмовою задоволення його заяви то у визначений термін він міг реалізувати це право. Проте, відповідного звернення від Позивача до вище зазначених інстанцій не надходило.

В порядку ст. 149 КЗпП України відповідач неодноразово звертався до позивача з проханням надання письмових пояснень відсутності на роботі Позивачем, прохання направлялися на адресу Позивача рекомендованими листами з описом та смс повідомленням на його мобільний номер телефону. Пояснень Позивачем надано не було. Відповідач ініціював виїзд комісії на місце проживання для отримання пояснень, але безрезультатно (копії листів, копія акту виїзду на місце проживання наявні в матеріалах справи).

Судом встановлено, що відсутність на роботі, щодня фіксувалась доповідними (службовими) записками безпосереднього керівника (тимчасового виконуючого обов`язки керівника), актами відсутності на роботі ( а.с 56-78).

Положеннями ст. 43 КЗпП України визначено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

З матеріалів справи вбачається, що 02.08.2018 р. відповідачем направлялося подання до профспілкового комітету ДЗ «ЗМАПО МОЗ України» № 1040 з додатками на надання згоди Профспілковим комітетом ЗМАПО МОЗ України» на звільнення ОСОБА_1 за п.4. ст. 40 КЗпП України.

Профспілковий комітет ДЗ «ЗМАПО МОЗ України» розглянувши подання відповідача з додатками, надав погодження на звільнення ОСОБА_1 , за п. 4. ст. 40 КЗпП України.

На підставі вище зазначених документів адміністрацією ДЗ «ЗМАПО МОЗ України», в особі т.в.о. ректора Фуштея І.М., 17.08.2018 р. було прийняте рішення про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади у зв`язку с відсутністю на роботі на протязі 23 робочих днів (прогулу) без поважних причин, згідно п. 4. ст. 40 КЗпП України.

Згідно ст. 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про відсутність порушення відповідачем у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 116 КЗпП України відповідачем виплачено всі суми, що належали ОСОБА_1 на день звільнення.

Вказане знайшло своє відображення в Наказі № 110-0 від 17.08.2018 р., про звільнення.

Крім того, в день звільнення ОСОБА_1 надіслано повідомлення про звільнення з проханням з`явитися за трудовою книжкою, рекомендованим листом з описом та смс повідомленням на номер позивача.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правової підстави, на яку посилається позивач, як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, а саме - порушення процедури звільнення працівника за відсутністю на роботі без поважних причин.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення трудового законодавства керівництвом закладу в період його роботи є недоведеними та необґрунтованими, оскільки як в суді першої та к і в суді апеляційної інстанції було доведено як усними поясненнями представника відповідача так і письмовими доказами, що за багаторазовими скаргами ОСОБА_1 на порушення трудового законодавства, Головним управлінням Держпраці в Запорізькій області проводилась виїзна перевірка відповідача.

За результатами перевірки Головним управлінням Держпраці в Запорізькій області заактовано відсутність порушень трудового законодавства акт № ЗП1513/568/АВ від 13.08.2018 року за весь період роботи ОСОБА_1 .

Таким чином, факт скоєння прогулів, а також факт звільнення ОСОБА_1 знав виходячи зі змісту відповіді Запорізької обласної організації профспілки працівників охорони здоров`я України, але за жодними поясненнями, копією наказу про звільнення, трудовою книжкою до Відповідача так і не звернувся.

Стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;me=n108> 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Відповідно до статті 31 КЗпП України власник або уповноважений ним орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором.

Згідно із частиною третьою статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.

Аналогічний висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 754/1936/16-ц (провадження № 61-28466св18).

Обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України є порушення власником трудового законодавства або умов трудового договору. При цьому для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника.

За приписами пункту 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом зокрема у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогулом, передбаченим пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин. Тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати наявні у справі докази.

Враховуючи викладене, попередження ОСОБА_1 роботодавця про припинення трудових відносин з зазначених ним підстав, не може вважатись поважною причиною відсутності на роботі протягом 23 робочих днів, оскільки такі підстави ним не доведені.

Відсутність на роботі позивача у вказаний період підтверджено наявними в матеріалах справи доказами.

Вирішуючи спір між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії"). Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 28 грудня 2020 року.

Головуючий

Судді: