Ухвала

22 січня 2020 року

м. Київ

справа № 761/21994/15-ц

провадження № 61-762св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач (третя особа за другим позовом) - Публічне акціонерне товариство «Укргазвидобування»,

відповідачі: ОСОБА_1 , Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України (позивач за другим позовом),

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 квітня 2018 року у складі судді Волошина В. О. та постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Саліхова В. В., Вербової І. М., Шахової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Укргазвидобування» (далі - ПАТ «Укргазвидобування») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ПАТ «Дельта Банк», треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України, про визнання договору поруки недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що у 30 вересня 2013 року між ПАТ «Дельта Банк» (кредитор) та ПАТ «Укргазвидобування» (позичальник) було укладено договір кредитної лінії № ВКЛ-2022390/1 (далі - кредитний договір), предметом якого були грошові кошти, які надавалися окремими частинами - траншами, в межах відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 150 000 000,00 грн, зі сплатою за користування кредитом 24 % річних з кінцевим терміном погашення не пізніше 29 вересня 2014 року.

Між сторонами кредитного договору було укладено низку додаткових договорів, де серед іншого було погоджено кінцевий термін погашення заборгованості за кредитом.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 28 листопада 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір поруки, за умовами якого відповідач ОСОБА_1 як поручитель, зобов`язався відповідати за зобов`язаннями позичальника в межах суми боргу в розмірі 34 000 000,00 грн.

У зв`язку з невиконанням ПАТ «Укргазвидобування» зобов`язань за кредитним договором, 19 лютого 2015 року банком було здійснено списання з депозитного рахунку ОСОБА_1 грошових коштів, що є еквівалентом 34 000 000,00 грн.

Позивач вважав, що договір поруки є недійсним через те, що у кредитному договорі передбачений лише такий вид забезпечення як застава, отже зазначене основне зобов`язання може бути забезпечене виключно заставою та не може бути забезпечене іншим видом забезпечення без внесення змін в основне зобов`язання у відповідності до положень статті 546 та частини першої статті 548 ЦК України.

Оскільки умовами кредитного договору не передбачено забезпечення зобов`язань порукою, позивач вважає, що оспорюваний договір суперечить положенням частини першої статті 548 ЦК України та в силу частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним.

У лютому 2017 року третя особа Національний банк України звернувся до суду із самостійним позовом до ОСОБА_1 , ПАТ «Дельта Банк», треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, ПАТ «Укргазвидобування» про визнання недійсним договору поруки.

Позовні вимоги Національного банку України мотивовані тим, що відповідно до пункту 3 статті 7, пункту 3 статті 25 Закону України «Про Національний банк України», між Національним банком України та ПАТ «Дельта Банк» були укладені кредитні договори від 22 жовтня 2008 року № 51, від 05 листопада 2008 року № 64, від 11 листопада 2008 року №86/11-08/СТ, від 11 вересня 2008 року № 39/09-08/СТ, від 29 грудня 2008 року № 144, від 29 грудня 2008 року № 144/1, від 30 грудня 2008 року № 144/2, від 31 грудня 2008 року № 144/3, від 05 січня 2009 року № 144/4, від 12 січня 2009 року № 144/5, від 29 січня 2009 року № 144/6, від 06 лютого 2009 року № 144/7, від 11 лютого 2009 року №144/8, від 13 лютого 2009 року №144/9, від 16 лютого 2009 року №144/10, від 27 лютого 2009 року №144/11, від 04 березня 2009 року №144/12, від 05 березня 2009 року №144/13, від 13 березня 2009 року №144/14, від 20 березня 2009 року №144/15, від 06 квітня 2016 року №144/16, від 15 квітня 2009 року №144/17, від 17 квітня 2009 року №144/18, від 30 квітня 2009 року №144/19, від 03 червня 2009 року №144/20.

За умовами цих кредитних договорів, Національний банк України надав ПАТ «Дельта Банк» кредит для збереження ліквідності, а ПАТ «Дельта Банк» зобов`язався повернути кредит в порядку та строки, передбачені умовами договору, а також сплатити проценти за його користування.

Згідно з умовами цих кредитних договорів, забезпеченням за ними виступають майнові права за укладеними АТ «Дельта Банк» кредитними договорами з юридичними та фізичними особами. Оформлення забезпечення відбувається шляхом укладання окремого договору застави майнових прав.

З метою забезпечення виконання ПАТ «Дельта Банк» своїх зобов`язань за кредитним договором, між Національним банком України та ПАТ «Дельта Банк» 01 листопада 2013 року було укладено договір застави майнових прав № 51/64/144/39/86/ЗМП-9, на підставі якого, ПАТ «Дельта Банк» передало у заставу Національного банку України майнові права, в тому числі за кредитним договором, укладеним з ПАТ «Укргазвидобування», а також усіма забезпечувальними зобов`язаннями до нього.

У зв`язку з укладанням та на підставі договору застави майнових прав, у Єдиному державному реєстрі обтяжень рухомого майна 05 листопада 2013 року за № 13994180 ДП «Інформаційний центр» було зареєстровано приватне обтяження (застава рухомого майна) за об`єктом: майнові права за кредитним договором, укладеним між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Укргазвидобування» та оголошено заборону відчуження предмету обтяження. Обтяжувачем рухомого майна визначено Національний банк України, а боржником ПАТ «Дельта Банк».

Згідно з пунктом 1.1 предметом застави майнових прав за цим договором є зобов`язання, що випливають з кредитного договору № ВКЛ-2022390 та забезпечувались договорами застави від 30 вересня 2013 року № ВКЛ-2022390/1/S-1 та від 30 вересня 2013р. №ВКЛ-2022390/1/S-2, укладеними між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Укргазвидобування». В подальшому між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 було укладено оспорюваний договір поруки.

Цей договір поруки було оприбутковано ПАТ «Дельта Банк» на відповідному позабалансовому рахунку обліку наданих застав 19 лютого 2015 року.

19 лютого 2015 року ПАТ «Дельта Банк» на підставі пункту 1.3 договору поруки здійснило договірне списання коштів з депозитного рахунку ОСОБА_1 в сумі 34 000 000,00 грн, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язання ПАТ «Укргазвидобування».

З урахуванням викладеного, Національний банк України вважав, що договір поруки, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 підлягає визнанню недійсним, оскільки у порушення пунктів 3.4.2, 3.4.5 договору застави майнових прав, статей 1, 3, 50 Закону України «Про заставу» та статей 576, 587 ЦК України, майнові права ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором, які перебували у заставі Національного банку України, фактично були відчужені без його згоди третій особі.

Крім того, укладанням оспорюваного договору поруки без погодження з Національним банком України як заставодержателем, фактично було внесено зміни до кредитного договору, умовами якого (пункт 1.3) було визначено вичерпний перелік забезпечувальних зобов`язань, до яких оспорюваний договір не включений.

Оспорюваний договір був укладений значно пізніше укладання договору застави майнових прав з Національним банком України, чим фактично було порушено умови договору застави майнових прав (пункт 3.4.5), щодо встановлення заборони відносно внесення змін до кредитного договору та забезпечувальних договорів, що забезпечують їх виконання, без отримання попередньої письмової згоди заставодержателя.

Оскільки ПАТ «Дельта Банк» не мав права укладати договір поруки без погодження з куратором банку, такий договір слід вважати укладеним з порушенням ПАТ «Дельта Банк» його господарської компетенції, що є підставою для визнання його недійсним на підставі частини першої статті 215 ЦК України.

На думку третьої особи з самостійними вимогами договір поруки було фактично укладено після визнання ПАТ «Дельта Банк» проблемним банком, погашення заборгованості відбувалось з рахунку відповідача ОСОБА_1 у проблемному банку та на момент погашення якої очевидною була обмеженість у використанні відповідачем коштів на його рахунку та неможливість банку виконувати свої зобов`язання перед кредиторами. Є усі підстави вважати, що оспорюваний договір поруки не мав на меті досягнення визначеного чинним законодавством результату для поруки - забезпечення виконання активами ПАТ «Дельта Банк» (майновими правами за кредитним договором, переданими в порядку регресу) грошових вимог до ПАТ «Укргазвидобування».

З урахуванням наведеного, Національний банк України просив визнати недійсним, укладений 28 листопада 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 договір поруки № П 2022390-5.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 06 квітня 2018 року позови ПАТ «Укргазвидобування» та Національного банку України задоволено.

Визнано недійсним договір поруки від 28 листопада 2014 року № П2022390-5, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оспорюваний договір поруки суперечить положенням статті 548 ЦК України, а тому підлягає визнанню недійсним, з підстав, передбачених частиною першою статті 203, статтею 215 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 18 грудня 2018 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 квітня 2018 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанціївсебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази, унаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення про задоволення позовів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У січні 2019 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що договір поруки було укладено на законних підставах і сторони кредитного договору не могли в договорі передбачити укладення в майбутньому договору поруки з ОСОБА_1 , який не є стороною кредитного договору. Крім того, не було обов`язковою умовою попередження боржника щодо укладення оспорюваного договору поруки.

Також у касаційній скарзі заявник посилається на обставини, які встановлені Вищим адміністративним судом України у справі № К/800/7723/16, де в ухвалі зазначено, що договори поруки були укладені з дотриманням, передбачених законом вимог на їх укладення, укладені за взаємною згодою сторін та за відсутності законодавчих заборон на укладення таких угод.

Ухвалою Верховного Суду від 24 січня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

У березні 2019 року АТ «Укргазвидобування» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому, посилаючись на правильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення залишити без змін.

У березні 2019 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якій просив залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, посилаючись на правильне застосування судами норм матеріального права та дотримання вимог процесуального права.

У квітні 2019 року Національний банк України подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , змісту аналогічного відзивам АТ «Укргазвидобування» та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Серед іншого у відзиві Національний банк України зазначав, що оскільки договір поруки укладений між відповідачами без погодження з куратором ПАТ «Дельта Банк», такий договір є укладеним з порушення господарської компетенції цього банку і є недійсним відповідно до частини першої статті 215 ЦК України.

Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

11 травня 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінгруп Фактор» (далі - ТОВ «ФК «Фінгруп Фактор»), яке не є учасником справи, подало до Верховного Суду заяву, в якій просить замінити відповідача ПАТ «Дельта Банк» на його правонаступника - ТОВ «ФК «Фінгруп Фактор».

У травні 2019 року від ПАТ «Дельта Банк» до Верховного Суду надійшов лист у якому відповідач повідомив, що в результаті укладення договору про відступлення права вимоги до ТОВ «ФК «Фінгруп Фактор» перейшли права вимоги банку за договором кредитної лінії № ВКЛ-2022390/1, укладеним 30 вересня 2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Укргазвидобування».

30 травня 2019 року позивачем подано письмові пояснення щодо заяви про заміну кредитора його правонаступником, в яких просить відмовити у задоволенні заяви про заміну відповідача ПАТ «Дельта Банк» у цій справі правонаступником.

З огляду на те, що право вимоги за кредитним договором перейшло до ТОВ «Фінгруп Фактор» після ухвалення оскаржуваних судових рішень, то вказане клопотання не підлягає задоволенню, оскільки суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування норм матеріального та додержання норм процесуального права судами першої та апеляційної інстанції стосовно фактичних обставин справи, встановлених судами при розгляді справи в першій та апеляційній інстанціях, а всі інші питання, що стосуються правовідносин, які виникли між ТОВ «Фінгруп Фактор» та ПАТ «Дельта Банк» з приводу кредитного договору можуть бути вирішені на стадії виконання судового рішення.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

За змістом частини другої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що відповідності до пункту 3 статті 7, пункту 3 статті 25 Закону України «Про Національний банк України», між Національним банком України та ПАТ «Дельта Банк» були укладені кредитні договори від 22 жовтня 2008 року № 51, від 5 листопада 2008 року №64, від 11 листопада 2008 року №86/11-08/СТ, від 11 вересня 2008 року №39/09-08/СТ, від 29 грудня 2008 року №144, від 29 грудня 2008 року №144/1, від 30 грудня 2008 року №144/2, від 31 грудня 2008 року №144/3, від 05 січня 2009 року №144/4, від 12 січня 2009 року №144/5, від 29 січня 2009 року №144/6, від 06 лютого 2009 року №144/7, від 11 лютого 2009 року №144/8, від 13 лютого 2009 року №144/9, від 16 лютого 2009 року №144/10, від 27 лютого 2009 року №144/11, від 04 березня 2009 року №144/12, від 05 березня 2009 року №144/13, від 13 березня 2009 року №144/14, від 20 березня 2009 року №144/15, від 06 квітня 2016 року №144/16 від 15 квітня 2009 року №144/17, від 17 квітня 2009 року №144/18, від 30 квітня 2009 року №144/19, від 03 червня 2009 року №144/20.

За умовами цих кредитних договорів, Національний банк України надав ПАТ «Дельта Банк» кредит для збереження ліквідності, а ПАТ «Дельта Банк» зобов`язався повернути кредит в порядку та строки, передбачені умовами договору, а також сплатити проценти за його користування.

Згідно з вказаними кредитними договорами, забезпеченням за ними виступають майнові права за укладеними АТ «Дельта Банк» кредитними договорами з юридичними та фізичними особами. Оформлення забезпечення відбувається шляхом укладання окремого договору застави майнових прав.

30 вересня 2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Укргазвидобування» був укладений договір кредитної лінії № ВКЛ-2022390/1 із максимальним лімітом заборгованості у розмірі 150 000 000,00 грн, зі сплатою процентів за його користування в розмірі 24 % річних та кінцевим терміном погашення не пізніше 29 вересня 2014 року.

Згідно з пунктами 1.1.1, 1.1.2 пункту 1.1 кредитного договору (з урахуванням змін, внесених додатковими договором від 28 листопада 2014 pоку № 4), кінцевий термін погашення заборгованості встановлений не пізніше 31 грудня 2014 року.

Відповідно до пункту 1.3 цього договору, забезпеченням позичальником виконання своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої заставною (іпотекою) вимогою за цим договором виступає забезпечення, яке не суперечить вимогам кредитора та діючого законодавства України, про що укладаються відповідні договори, а саме: договір застави рухомого майна (виробничих запасів), що належать позичальнику (підпункт 1.3.1); договір застави (товарів в обороті), що належать позичальнику (підпункт 1.3.2).

08 листопада 2013 року між Національним банком України та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір застави майнових прав, відповідно до пункту 1.1 якого предметом застави є майнові права за договором кредитної лінії від 30 вересня 2013 року № ВКЛ-2022390/1та додатковими договорами до нього, укладеними між заставодавцем (ПАТ «Дельта Банк») та ПАТ «Укргазвидобування».

Зі змісту підпункту 1.1.1 пункту 1.1 цього договору вбачається, що зобов`язання, що випливають з відновлювальної кредитної лінії від 30 вересня 2013 року № ВКЛ-2022390/1 забезпечуються: договорами застави від 30 вересня 203 року № ВКЛ-2022390/1/S-1 та № ВКЛ-2022390/1/S-2, укладеними між заставодавцем та ПАТ «Укргазвидобування».

Відповідно до пункту 1.4 цього ж договору застави майнових прав від 08 листопада 2013 року надана застава забезпечує виконання ПАТ «Дельта Банк» вимог Національного банку України за кредитами для підтримки ліквідності, надані згідно з кредитними договорами, що перераховані у вказаному пункті.

У зв`язку з укладанням та на підставі договору застави майнових прав, у Єдиному державному реєстрі обтяжень рухомого майна 12 листопада 2013 року за №1407524 ДП «Інформаційний центр» зареєстровано приватне обтяження (застава рухомого майна) за об`єктом: майнові права за договором кредитної лінії від 30 вересня 2013 року №BKЛ-2022390/l, укладеним між АТ «Дельта Банк» та ПАТ «Укргазвидобування» та оголошено заборону відчуження предмету обтяження.

Обтяжувачем рухомого майна визначено Національний банк України, а боржником АТ «Дельта Банк».

ПАТ «Дельта Банк», на підставі Постанови Правління Національного банку України від 30 жовтня 2014 року № 692/БТ, було віднесено до категорії проблемних та запроваджено певні обмеження у діяльності банку, зокрема: заборонено передавати в забезпечення третім особам майно та активи банку без погодження з куратором банку; погашення заборгованості, що виникла за будь-якими активними операціями банку, мало прийматись тільки в грошовій формі (крім набуття права власності на об`єкти застави за погодженням із куратором банку).

Відповідно до обмежень, встановлених Постановою № 692/БТ, погашення заборгованості, що виникла за кредитним договором, мало здійснюватись виключно у грошовій формі. Зазначене обмеження має на меті забезпечення зовнішніх надходжень коштів до проблемного банку на погашення кредитів (з метою покращення поточної ліквідності банку) та недопущення погіршення фінансового стану банку.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 28 листопада 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № П 2022390-5.

Вказаний договір поруки оприбутковано ПАТ «Дельта Банк» на відповідному позабалансовому рахунку обліку наданих застав 19 лютого 2015 року.

19 лютого 2015 року ПАТ «Дельта Банк» на підставі пункту 1.3 договору поруки здійснило договірне списання коштів з депозитного рахунку ОСОБА_1 в сумі 34 000 000 грн., в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язання ПАТ «Укргазвидобування».

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема з договорів.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язання та захисту майнових інтересів кредитора на випадок порушення зобов`язання боржником закон передбачає спеціальні заходи - визначає окремі види забезпечення виконання зобов`язання: неустойку, поруку, гарантію, заставу, притримання, завдаток або інші види, встановлені договором або законом (стаття 546 ЦК України).

Поняття поруки закріплено у статті 553 ЦК України, відповідно до якої порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання останнім свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Відповідно до статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Порука є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання, чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов`язання.

Отже договір поруки укладається кредитором і поручителем в забезпечення виконання боржником основного зобов`язання. Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником у зобов`язанні, забезпеченому порукою. Обов`язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки.

Крім того, положеннями статті 548 ЦК України не передбачено, що забезпечувальне зобов`язання чи його види можуть визначатися виключно самим основним зобов`язанням, а учасники цивільних правовідносин позбавлені можливості укласти окремий договір, який визначатиме вид та порядок забезпечення виконання зобов`язання.

Оскільки порука є видом забезпечення виконання зобов`язань і при цьому водночас сама має договірний характер, на правовідносини поруки поширюються загальні положення про зобов`язання та про договори (розділи І та II книги 5 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Враховуючи характер поруки (похідний, залежний від основного зобов`язання), до істотних умов договору поруки слід віднести наступні: визначення зобов`язання, яке забезпечується порукою, його зміст та розмір, зокрема реквізити основного договору, його предмет, строк виконання тощо; обсяг відповідальності поручителя, оскільки згідно із частиною другою статті 553 ЦК України порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі, а частиною другою статті 554 ЦК України встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки; відомості про сторони: кредитора і поручителя; відомості про боржника (хоча він і не є стороною договору поруки, але згідно із частиною першою статті 555 ЦК України у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов`язаний повідомити про це боржника, а в разі пред`явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі.

Аналіз зазначених норм свідчить, що оскільки такий вид забезпечення виконання зобов`язання як порука спрямований на захист майнових інтересів кредитора, то такий договір може бути укладений лише між поручителем та кредитором за первісним, основним договором, що свідчить про необхідність при вирішенні питання про визнання недійсним договору поруки, визначення права осіб на укладання спірного договору.

При цьому зміст правовідносин поруки полягає в тому, що поручитель виконує взяті боржником зобов`язання за нього.

Відповідно до статей 553, 554, 626 ЦК України договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором та поручителем; порука створює права для кредитора та обов`язки для поручителя, безпосередньо на права та обов`язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов`язань не впливає, оскільки зобов`язання для боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються. Чинним законодавством не передбачено обов`язкового отримання попередньої згоди боржника в основному зобов`язанні на укладення кредитором із іншою особою договору поруки на забезпечення виконання його зобов`язань.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом частини першої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтями 215, 216 ЦК України визначено загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків.

Постановою Правління Національного банку України за 02 березня 2015 року № 150 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02 березня 2015 року за № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», згідно з яким із 03 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк».

Згідно з пунктом 16 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Отже у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України щодо регулювання таких правовідносинах.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2001цс15.

Відповідно частини третьої статті 38 цього Закону правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов`язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; банк прийняв на себе зобов`язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»; банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов`язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що оспорюваний договір, укладений з порушенням норм закону та умов договору застави майнових прав, майнові права ПАТ «Дельта Банк» за договором кредитної лінії ВКЛ-2022390/1, які перебували у заставі Національного банку України, фактично були відчужені без його згоди третій особі.

Оспорюваний договір поруки було укладено значно пізніше ніж був укладений договір застави майнових прав з Національним банком України, чим фактично було порушено умови договору застави майнових прав (підпункт 3.4.5) щодо встановлення заборони відносно внесення змін договору кредитної лінії від 30 вересня 2013 року №ВКЛ-2022390/1 та забезпечувальних договорів, що забезпечують їх виконання, без отримання попередньої письмової згоди заставодержателя.

При цьому суди, вирішуючи спір по суті позовних вимог, виходили з того, що незалежно від того, чи вважати постанови Правління Національного банку України від 11 вересня 2014 року № 560/БТ «Про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю ПАТ «Дельта Банк» шляхом призначення куратора» та від 30 жовтня 2014 року за №692/БТ «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії проблемних» нормативно-правовим актом чи актом індивідуальної дії, в пункті 1 цієї постанови було встановлене чітке обмеження господарської компетенції ПАТ «Дельта Банк», а саме: неможливість укладати такі договори, як оспорюваний договір поруки, без погодження з куратором банку.

Суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку про те, що оспорюваний договір поруки не мав на меті досягнення визначеного чинним законодавством результату для поруки - забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, а мав на меті фактичне забезпечення активами ПАТ «Дельта Банк» грошових вимог до ПАТ «Укргазвидобування». Таким чином, ПАТ «Дельта Банк», уклавши оспорюваний договір поруки, та прийнявши погашення заборгованості за кредитним договором, надав одному з кредиторів банку переваги у вигляді передачі йому вимоги до ПАТ «Укргазвидобування», прямо не встановлені для нього законодавством чи внутрішніми документами банку.

У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 3-705гс16 наголошено на тому, що угода про врегулювання погашення заборгованостей, яка укладена між сторонами у справі, відповідає встановленим законодавством вимогам, є чинною та не визнана недійсною у судовому порядку, а тому є обов`язковою для сторін і повинна добросовісно виконуватися; при цьому цивільні права сторони, що ґрунтуються на умовах цієї угоди, у разі їх порушення, підлягають захисту в тій же мірі і в той же спосіб, що і права, які передбачені актами цивільного законодавства або випливають із них. Зазначений висновок узгоджується зі встановленим статтею 629 ЦК України загальним принципом обов`язковості договору. Натомість відповідачі при укладенні оспорюваних у цій справі додаткових угод до договору процентної позики, за відсутності погодження банку на зміну умов цього договору, незважаючи на те, що обов`язковість такого погодження передбачено умовами угоди про врегулювання погашення заборгованостей, допустили порушення вимог статті 629 ЦК, частини першої статті 203 ЦК, що відповідно до положень частини першої статті 215 ЦК є підставою для визнання таких угод недійсними».

Отже, Верховний Суд України фактично зробив висновок, що у разі коли один договір (який укладається однією із сторін) суперечить умовам іншого договору (де така особа була стороною договору), то для захисту прав та інтересів особи (яка не укладала наступний договір) може бути застосований такий спосіб захисту як визнання правочину недійсним. Причому при оспорюванні договору, який суперечить умовам іншого договору, повинна враховуватися добросовісність.

Пред`являючи позов про визнання недійсним договору поруки від 28 листопада 2014 року № П 2022390-5 ПАТ «Укргазвидобування» обґрунтовувало свої позовні вимоги тим, що сторони договору кредитної лінії № ВКЛ-2022390 від 29 серпня 2013 року та договору кредитної лінії № ВКЛ-2022390/1 від 30 вересня 2013 року домовилися про застосування тільки одного виду забезпечення виконання у відносинах між сторонами договорів кредитної лінії - (застави).

На підставі постанови Правління Національного банку України від 30 січня 2014 року № 692/БТ, ПАТ «Дельта Банк» було віднесено до категорії проблемних та запроваджено певні обмеження у діяльності банку, зокрема, погашення заборгованості, що виникла за будь-якими активними операціями банку, необхідно було приймати тільки в грошовій формі (крім набуття права власності на об`єкти застави за погодженням із куратором банку). Погашення відповідачем ОСОБА_1 за кредитними зобов`язаннями ПАТ «Укргазвидобування» було проведено з поточного рахунку ОСОБА_1 в банку, проблемність якого була встановлена цією постановою, в результаті таких дій, ПАТ «Дельта Банк» та Національний банк України, як заставодержатель, не отримали реальних грошових надходжень на погашення зобов`язань за кредитним договором, в той час як відповідач ОСОБА_1 неправомірно отримав право зворотної вимоги (регресу) до ПАТ «Укргазвидобування». Крім того, грошові кошти, які були перераховані на виконання оспорюваного договору були 14 травня 2015 року повернуті на вкладний рахунок відповідача ОСОБА_1 .

Отже Верховний Суд доходить висновку про наявність підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Разом з цим, вирішуючи спір за подібних обставин, суд касаційної інстанції прийняв інше за змістом судове рішення.

Так, Верховний Суд у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 30 січня 2019 року у цивільній справі № 755/11560/16-ц (провадження № 61-38539цс18) у аналогічній справі дійшов висновку про відмову у визнанні недійсним договору поруки, через те, що оспорюваний у справі договір поруки було укладено до віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії проблемних постановою Правління Національного банку України від 30 жовтня 2014 року № 692/БТ «Про віднесення АТ «Дельта Банк» до категорії проблемних». Верховний Суд у цій справі не погодився з висновками апеляційного суду, який зауважив, що оспорюваний правочин ставить інших кредиторів ПАТ «Дельта Банк» із кредиторськими вимогами у невигідне становище, оскільки умови договору, укладеного для забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, передбачають договірне списання грошових коштів з рахунку відповідача, відкритих у цьому банку. Відтак, відповідач фактично отримав право на задоволення своїх кредиторських вимог у рахунок позачергового задоволення вимог відповідно до договору забезпечення, укладеного з ПАТ «Дельта Банк».

Разом з цим, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 13 червня 2018 року при розгляді аналогічної справи № 761/22001/15-ц (провадження № 61-643св17) дійшов висновку про те, що укладення договору поруки та його виконання поручителем жодним чином не порушує законні права та інтереси Національного банку України, як заставодержателя за зазначеними вище договорами застави. Відсутність порушення оспорюваним договором прав та інтересів особи, яка не є його стороною, є підставою для відмови в позові про визнання його недійсним (стаття 215, 216 ЦК України). При цьому Верховний Суд у цій постанові зауважив, що вищезазначені норми не передбачають й обов`язкового визначення основним зобов`язанням видів забезпечення його виконання. Зазначення поруки як виду забезпечення у тексті основного зобов`язання є факультативною умовою, недотримання якої не тягне за собою визнання правочину недійсним. Також у постанові наголошено, що обмеження АТ «Дельта Банк» щодо погашення заборгованості, що виникла за будь-якими активними операціями банку, приймати тільки в грошовій формі (крім набуття права власності на об`єкти застави за погодженням з куратором банку), яке було введено постановою Національного банку України від 30 жовтня 2014 року не стосується укладення договору поруки, оскільки порука є новим та додатковим забезпеченням виконання зобов`язання за кредитним договором.

Зазначене свідчить про існування різного підходу до розуміння та тлумачення положень статті 203, 215, 546, 548 ЦК України між судовими колегіями різних судових палат Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Колегія суддів вважає, що існують підстави для відступлення від указаних у постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного судувід 13 червня 2018 року у справі № 761/22001/15-ц (провадження № 61-643св17) та у постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року у цивільній справі № 755/11560/16-ц (провадження № 61-38539цс18), адже вимоги про визнання договору поруки є обґрунтованими через те, що укладення оспорюваного договору поруки було направлено фактично на отримання відповідачем ОСОБА_1 права зворотньої вимоги до позивача за рахунок розміщеного у проблемному банку вкладу, розмір якого перевищує суму граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. При цьому банк в свою чергу не отримав реальних коштів на погашення зобов`язань за кредитним договором.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Зазначене свідчить про застосування судом касаційної інстанції у різних складах принципово різного підходу для вирішення справ, що випливають з одних і тих правовідносин, у яких один і той же предмет спору, і які врегульовані одними і тими ж нормами матеріального права, що викликає необхідність усунення виявлених розбіжностей у практиці їх розгляду Верховним Судом.

Ухвалення протилежних чи суперечливих судових рішень, особливо судом вищої інстанції, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріпленого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

У зв`язку з наведеним, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, вважає необхідним передати зазначену справу на розгляд Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Керуючись частиною п`ятою статті 403, частиною четвертою статті 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінгруп Фактор» про заміну сторони у справі залишити без задоволення.

Передати на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справу № 761/21994/15-ц (провадження № 61-762св18) за позовом Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» до ОСОБА_1 , Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України, про визнання договору поруки недійсним та за позовом Національного банку України до ОСОБА_1 , Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Публічне акціонерне товариство «Укргазвидобування», про визнання недійсним договору поруки.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов