Дата документу 28.12.2020 Справа № 331/216/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 331/216/20 Головуючий у 1 інстанції: Шалпегіна О.Л.
№ 22-ц/807/3079/20 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Полякова О.З.

Кухаря С.В.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» про стягнення заробітної плати,

ВСТАНОВИВ

В січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» про стягнення заробітної плати.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 12.03.2008 його було прийнято на роботу у ДП «Придніпровська залізниця» відокремлений підрозділ «Запорізьке моторвагонне депо» слюсарем з ремонту рухомого складу 3 розряду. Наказом від 23.07.2008 його було переведено на посаду помічника машиніста електропоїзда з проходженням дублерських поїздок з тарифною ставкою 8,34, почасова оплата праці. Повноваження за останньою посадою врегульовані Інструкцією локомотивної бригади, також видаються добові наряди локомотивних бригад Запорізького моторвагонного депо.

У 2018 році через відсутність працівників на посту централізації позивача зобов`язали виконувати роботу, пов`язану з переводом централізованих стрілок в депо кербелем, хоча вказана робота є прямим обов`язком оператора поста централізації, про що свідчить п. 2.3. Робочої інструкції оператора поста централізації 3 розряду структурного підрозділу.

До 31.07.2019 відповідач проводив доплату за виконання цієї роботи до середнього заробітку, що підтверджується довідками про розрахунок заробітної плати. З 01.08.2019 відповідач припинив виплату заробітної плати за виконання роботи по переводу централізованих стрілок в депо кербелем, незважаючи на те, що виконання цієї роботи потребує додаткового фізичного навантаження на працівника. Звернення до відповідача з цього приводу позитивного результату не дали, заробітна плата не була виплачена.

Посилаючись на вищезазначене просив суд, стягнути з відповідача з урахуванням остаточного розрахунку 13411,63 грн. заробітну плату за виконання роботи оператора поста централізації (переведення стрілки курбелем) за період з серпня по листопад 2019 року.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04 серпня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» на користь ОСОБА_1 доплату до середнього заробітку у сумі 10456 грн. 37 коп. без урахування податків та інших обов`язкових платежів, що підлягають утриманню відповідно до закону.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1300 грн.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» судовий збір на користь держави в розмірі 1638 грн. 82 коп.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Позивач скористався своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу. У відзиві зазначав, що апеляційна скарг є необгрунтованою, вимоги викладені в ній не відповідають дійсності та суперечать вимогам чинного законодавства. З цих підстав просив закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ «Українська залізниця».

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до вимог ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.

Ст. 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За приписами ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я.

У зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Відповідно до вимог ст. 33 КЗпП України тимчасове переведення працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, допускається лише за його згодою. Власник або уповноважений ним орган має право перевести працівника строком до одного місяця на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди, якщо вона не протипоказана працівникові за станом здоров`я, лише для відвернення або ліквідації наслідків стихійного лиха, епідемій, епізоотій, виробничих аварій, а також інших обставин, які ставлять або можуть поставити під загрозу життя чи нормальні життєві умови людей, з оплатою праці за виконану роботу, але не нижчою, ніж середній заробіток за попередньою роботою.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом № 490/ос від 13.03.2008 ОСОБА_1 , був прийнятий на роботу на посаду слюсаря з ремонту рухомого складу 3 розряду підрозділу дільниці поточного ремонту та технічного обслуговування електропоїздів державного підприємства «Придніпровська залізниця» відокремленого структурного підрозділу «Запорізьке моторвагонне депо».

23.07.2008 на підставі заяви ОСОБА_1 наказом № 586/ос позивача було переведено на посаду помічника машиніста електропоїзда з проходженням дублерських поїздок (тарифна ставка 8.34 грн./год.) (а.с. 139-140 т. 1).

У період з серпня по листопад 2019 року позивач виконував роботу з переведення стрілок курбелем.

Розрахунковими листками заробітної плати позивача підтверджується, що у період з серпня по листопад 2019 окремим рядком (код 32) зазначений робочий час позивача «за маневрову роботу» з відповідними нарахуванням, поряд з рядком (код 2) «оплата локомотивної бригади пасажирського руху» (а.с.14-17 т.1, 3-6 т.2).

Арифметичне порівняння вказаних рядків вказує на меншу ставку оплати години праці за кодом 32 «за маневрову роботу», ніж за кодом 2 «оплата локомотивної бригади пасажирського руху».

При цьому у серпні 2019 рядок «оплата локомотивної бригади пасажирського руху» в розрахунковому листку позивача взагалі відсутній.

Поданням Правової інспекції праці Ради профспілки залізничників і транспортних будівельників України № 75 від 23.10.2019 відповідача було зобов`язано провести оплату помічника машиніста електропоїзда ОСОБА_1 за час виконання ним обов`язків оператора поста централізації у серпні-жовтні 2019 за виконану роботу, але не нижче середнього заробітку (а.с.7-8 т.1).

Вказане подання листом від 08.11.2019 №2412 відповідачем відхилено з посиланням на те, що за вказаний період ОСОБА_1 отримував оплату праці за своєю годинної тарифною ставкою (а.с.9 т.1).

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначав, що ОСОБА_1 вказані обов`язки виконував в межах укладеного ним трудового договору та посади помічника машиніста. Зокрема Робочою інструкцією оператора поста централізації прямо передбачено проведення стрілок курбелем. Обгрунтовуючи наявність обов`язку помічника машиніста переводити стрілки курбелем, представник АТ «Укрзалізниця» посилався на відомчі та локальні акти.

Відповідно до п. 15.9 Правил технічної експлуатації залізниць України у випадку передачі стрілок з централізованого на місцеве управління, а також за виконання маневрів на нецентралізованих стрілках, що не обслуговуються черговими стрілочного поста, допускається переведення стрілок працівниками локомотивних бригад, працівниками локомотивного та вагонного депо та іншими.

Відповідно до п. 16.1.3 Інструкції з руху поїздів і маневрової роботи на залізницях України у випадку передачі стрілок з централізованого на місцеве управління, а також під час виконання маневрів на централізованих стрілках, що не обслуговується черговим стрілочного поста, допускається переведення стрілок працівниками складацьких або локомотивних бригад, черговими парків, працівниками локомотивного вагонною депо та іншими працівниками.

Положеннями місцевої інструкції з організації проведення маневрової роботи, порядку закріплення рухомого складу на тракційних коліях «Запорізького моторвагонного депо» пунктом 1.34 передбачено, що перевід стрілок з ручним приводом в Запорізькому моторвагонному депо, при заїзді локомотивів та електропоїздів, проводить локомотивна бригада, що заїжджає в депо по розпорядженню чергового по депо та по вказівці оператора стрілочного поста, з обов`язковим узяттям їх на закладку.

Пунктом 1.40 передбачено у необхідних випадках при виникненні несправності електричного приводу стрілочного переводу оператор стрілочного поста за згодою чергового по депо може перевести стрілку на ручне управління (курбелем). Черговий по депо, після заявки оператора стрілочного про неможливість централізованого переводу стрілки, вилучає курбель з ящика для схоронності курбелів, який знаходиться в приміщені чергового по і депо, робить запис в журналі вилучення курбелів, призначає працівника (оператора стрілочного поста, машиніста локомотива, машиніста електропоїзда, або помічника машиніста локомотива, помічника машиніста електропоїзда, які будуть переводити стрілочні переводи (а.с.187-189 т.1).

Зі змісту відомчих актів випливає, що в означених випадках доручення робіт з переведення стрілок курбелем працівникам локомотивних бригад допускається без їх звільнення від основних обов`язків за займаною посадою. Тобто, при виконанні обов`язків помічника машиніста позивачу відповідно до наведених інструкцій могло бути доручене переведення стрілок курбелем.

Як встановлено судом першої інстанції, на час доручення робіт з переведення стрілок позивач певний час не виконував роботу помічника машиніста відповідно до укладеного трудового договору. Вказане підтверджується розрахунковими листами, де нарахування заробітної плати за «маневрову роботу» відображається в окремому рядку з кодом нарахування 32.

Крім того, розрахунковий лист позивача за серпень 2019 взагалі не містить рядок «оплата локомотивних бригад пасажирського руху», що вказує на повне відсторонення позивача у цьому місяці від роботи помічником машиніста.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що в період з серпня по листопад 2019 відносно позивача мали місце випадки тимчасового переведення на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, в порушення вищенаведених вимог ст.ст. 32, 33 КЗпП України.

Вирішуючи питання оплати виконаної роботи, суд першої інстанції враховуючи вимоги ст.33 КЗпП України щодо оплати праці у разі тимчасового переведення на іншу роботу не нижче, ніж середній заробіток за попередньою роботою, вірно зазначив, що постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100, затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати, який відповідно до п.1 застосовується, зокрема, у випадках тимчасового переведення працівника у разі виробничої потреби на іншу нижче оплачувану роботу.

Відповідно до п.2 розділу ІІ зазначеного Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Виходячи із середньої заробітної плати та розрахункових листів про фактично нараховану заробітну плату, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову про стягнення доплати до середнього заробітку за період з серпня по листопад 2019 року в сумі 10456,37 грн.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанцій по суті вирішення спору та не дають підстав вважати, що судом неправильно застосовано та порушено норми матеріального і процесуального права.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Вагомих, достовірних та достатніх доказів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

До того ж доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до переоцінки його висновків, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування чи зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04 серпня 2020 рокупо цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2020 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: О.З. Поляков

С.В. Кухар