Єдиний номер справи 490/2345/19
Провадження 22-ц812/1733/20 Головуючий по 1 інстанції Чулуп О.С.
Головуючий і доповідач по 2 інстанції Колосовський С.Ю.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

04 листопада 2020р. м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

Колосовський С.Ю., Локтіонова О.В., Ямкова О.О.,

секретар судового засідання - Цуркан І.І.,

за участі: представника позивача Мельникова В.І., відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою Миколаївського міського центру зайнятості

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 липня 2020р.

за позовом Миколаївського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення незаконно отриманої суми допомоги по безробіттю,

встановила:

У березні 2019р. Миколаївський міський центр зайнятості пред`явив позов до ОСОБА_1 про стягнення 20513,09 грн. незаконно отриманої суми допомоги по безробіттю.

Позивач зазначав, що за зверненням відповідача 12 листопада 2009р. йому було надано статус безробітного та розпочато виплату допомоги по безробіттю.

За заявою відповідача від 02 січня 2013р. йому повторно надано статус безробітного та з 09 січня 2013р. розпочато виплату допомоги по безробіттю.

Під час перевірки звірки даних центру зайнятості із даними реєстратора встановлено, що у період з 28 вересня 1995р. по 16 жовтня 2015р. відповідач був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності.

Оскільки ці обставини впливають на умови виплати допомоги по безробіттю, а відповідач про них не повідомив і в досудовому порядку не побажав повернути 20513,09 грн. отриманої з 03 грудня 2009р. по 27 листопада 2010р. та з 09 січня 2013р. по 03 січня 2014р. допомоги по безробіттю, позивач посилаючись на ст.ст.44,45 Закону «Про зайнятість населення», ст.ст.36,38,39 Закону «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» просив про задоволення позову.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 липня 2020р. у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність рішення суду, просив його скасувати і ухвалити нове про задоволення позову.

Представник відповідача, в поданому відзиві на апеляційну скаргу, вважає рішення суду законним і обґрунтованим.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст.ст.1,2 ст.2 Закону «Про зайнятість населення», який діяв на час виникнення спірних правовідносин, в Україні до зайнятого населення належать громадяни, що проживають на території держави на законних підставах: працюючі по найму на умовах повного або неповного робочого дня (тижня) на підприємствах, в установах і організаціях, незалежно від форм власності, у міжнародних та іноземних організаціях в Україні і за кордоном, у фізичних осіб; громадяни, які самостійно забезпечують себе роботою, включаючи підприємців, осіб, зайнятих індивідуальною трудовою діяльністю, творчою діяльністю, члени кооперативів, фермери та члени їх сімей, що беруть участь у виробництві, а також члени особистих селянських господарств, діяльність яких здійснюється відповідно до Закону України "Про особисте селянське господарство" обрані, призначені або затверджені на оплачувану посаду в органах державної влади, управління та громадських об`єднаннях; які проходять службу в Збройних Силах України, Службі безпеки України, Державній прикордонній службі України, військах внутрішньої та конвойної охорони і Цивільної оборони України, органах внутрішніх справ України, інших військових формуваннях, створених відповідно до законодавства України, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, альтернативну (невійськову) службу; які проходять професійну підготовку, перепідготовку і підвищення кваліфікації з відривом від виробництва; навчаються в денних загальноосвітніх школах і вищих навчальних закладах; працюючі громадяни інших країн, які тимчасово перебувають в Україні і виконують функції, не пов`язані із забезпеченням діяльності посольств і місій. Законодавством України можуть передбачатися й інші категорії зайнятого населення.

Безробітними визнаються працездатні громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані у державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, готові та здатні приступити до підходящої роботи.

За правилами ст.36 Закону «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку, як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Відповідно до ст.42 ГК підприємництво - це самостійна, ініціативна, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, за заявою ОСОБА_1 наказом директора Центрального районного центру зайнятості, правонаступником якого є Миколаївський міський центр зайнятості, останньому з 12 листопада 2009р. надано статус безробітного.

За заявою ОСОБА_1 від 02 січня 2013р. йому повторно надано статус безробітного.

З 03 грудня 2009р. по 27 листопада 2010р. та з 09 січня 2013р. по 03 січня 2014р. ОСОБА_1 отримав загалом 20513,09 грн. допомоги по безробіттю.

За результатами перевірки достовірності даних зазначених під час отримання матеральної допомоги по безробіттю з`ясовано, що за інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 з 28 вересня 1995р. по 16 жовтня 2015р. був зареєстрований в якості фізичної особи-підприємця.

За інформацією Головного управління ДПС у Миколаївській області на підставі поданих ФОП ОСОБА_1 декларацій про доходи, одержані з 01.04.2001р. по 31.12.2002р., з 01.01.2006р. по 31.12.2006р. сума чистого доходу складає 0 грн.

На підставі поданого ФОП ОСОБА_1 звіту суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку за 1 квартал 2001р. обсяг виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) за звітний квартал наростаючим підсумком з початку терміну дії свідоцтва про сплату єдиного податку з 01.01.2001р. в календарному році складає 0 грн.

З 01.01.2003р. по 16.10.2015р. звітність ФОП ОСОБА_1 до Миколаївського управління ГУ ДПС у Миколаївській області не подавалась.

Враховуючи те, що ненадання відповідачем до центру зайнятості відомостей про наявність у нього статусу суб`єкта підприємницької діяльності не вплинуло на умови виплати йому допомоги по безробіттю, так як в період отримання допомоги по безробіттю підприємницькою діяльністю він не займався і відповідно не отримував від неї прибутку, суд дійшов до вірного висновку про відсутність підстав, передбачених ст.36 Закону «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» для задоволення позову.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення норм матеріального права та не застосування до спірних правовідносин висновків Верховного Суду, викладених в постановах від 16.04.2018р. у справі №755/7689/17-ц, від 18.07.2019р. у справі №751/10809/16-ц не можна визнати обґрунтованими, тому що до протилежних висновків щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах Верховний Суд дійшов у постанові від 24 квітня 2019р. у справі №757/17820/17-ц, а також у постанові у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019р. у справі №545/163/17.

Таким чином, до усунення Великою Палатою Верховного Суду різнобою у судовій практиці палат Касаційного цивільного суду щодо застосування норм матеріального права покладення на відповідача цивільно-правової відповідальності з підстав заявлених у позові буде суперечити ст.ст.3,8 Конституції, яка декларує, що людина в Україні визнається найвищою соціальною цінністю, права людини їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави та про визнання і дію в Україні принципу верховенства права.

Аргументи про порушення норм процесуального права не заслуговують на увагу, так як всі наявні в матеріалах справи докази були досліджені в судовому засіданні, в тому числі за участі позивача.

Оскільки суд ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.367,374,375,382 ЦПК, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу Миколаївського міського центру зайнятості залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 липня 2020р. - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів лише у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК.

Повний текст постанови виготовлено 04 листопада 2020р.

Головуючий: Судді: