Номер провадження 2/754/3741/20
Справа №754/288/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2020 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - ЛІСОВСЬКОЇ О.В.

за участю секретаря - Грей О.П.

представника позивача Андросович Г.С.

представника відповідача Рибальченко Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа: ОСОБА_1 , про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач АТ «Альфа-Банк» звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, мотивуючи свої вимоги тим, що 09.06.2008 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № 031.29-08/497, відповідно до якого Банк надав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 63000,00 дол. США. В якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . Внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк» правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків є АТ «Альфа-Банк». Оскільки ОСОБА_1 неналежним чином виконувала взяті на себе зобов`язання по кредитному договору, Банк звернув стягнення на квартиру Іпотекодавця на підставі ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» та звернувся з відповідною заявою до державного реєстратора. За позивачем було зареєстровано право власності на дану квартиру відповідно до договору іпотеки. Позивач звернувся до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА в м. Києві з вимогою зняти з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , на що отримав відмову у знятті з реєстрації місця проживання. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА в м. Києві про зняття з реєстрації ОСОБА_1 ; зобов`язати Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА в м. Києві здійснити дії щодо зняття з реєстрації ОСОБА_1

11.02.2020 року відповідач Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація подала до суду Відзив на позовну заяву. Відповідно до заперечень, викладених у Відзиві, відповідач зазначає, що підставою для зняття з реєстрації місця проживання третіх осіб, слугував факт втрати ними права користування за заявою власника, який набув право власності на вищевказану квартиру на підставі іпотечного договору (у позасудовому порядку). Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. З аналізу наведеного вбачається, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, що і відбулося у даному випадку, (за умови не звільнення житлового приміщення його мешканцями у добровільному порядку) з метою зняття з реєстрації місця проживання третіх осіб Банк повинен був звернутися до суду з позовною вимогою про примусове виселення останніх. Водночас, при зверненні представника Банку з відповідною заявою про зняття з реєстрації місця проживання/перебування третіх осіб такого рішення суду, як підставу для зняття з реєстрації місця проживання останніх, заявником надано не було. Відтак, представник зазначає, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, оскільки визначені приписами Закону № 1382-IV та Правил підстави для зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 відсутні. У той же час, представник звертає увагу суду, що відповідачем у межах спірних правовідносин рішення за наслідками розгляду заяв представника Банку не приймалося, оскільки наведеними законодавчими положеннями прийняття такого рішення не передбачено. Враховуючи викладене вище, представник відповідача просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити.

У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Третя особа у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів.

Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Банку не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що 09.06.2008 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № 031.29-08/497, відповідно до якого Банк надав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 63000,00 дол. США.

В якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

Внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк» правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків є АТ «Альфа-Банк».

Оскільки ОСОБА_1 неналежним чином виконувала взяті на себе зобов`язання по кредитному договору, Банк звернув стягнення на квартиру Іпотекодавця на підставі ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» та звернувся з відповідною заявою до державного реєстратора.

На підставі відповідної заяви за позивачем було зареєстровано право власності на дану квартиру відповідно до договору іпотеки. Державна реєстрація проведена державним реєстратором Мосійчук О.В. 05.03.2019 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Представник Банку звернувся до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА в м. Києві з вимогою зняти з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , на що отримав відмову у знятті з реєстрації місця проживання на підставі ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд враховує наступні вимоги діючого законодавства.

Нормативно-правовим актом, який регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження, є Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 №1382-IV.

У відповідності до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

У розумінні ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

При цьому, питання зняття з реєстрації місця проживання врегульовано положеннями ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», згідно з ч. 1 якої, Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній, установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.

Згідно ч. 4 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» разом із заявою особа подає: документ, до якого вносяться відомості про зняття з реєстрації місця проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

Відповідно ч. 5 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» у разі подання заяви представником особи додатково подаються: документ, що посвідчує особу представника; документ, що підтверджує повноваження особи як представника (законного представника).

Механізм здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також встановлення форми необхідних для цього документів визначено Правилами реєстрації місця проживання, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207.

Відповідно до пункту 3 Правил реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Абзацом першим пункту 8 Правил передбачено, що документи для здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи подаються до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) з урахуванням вимог Закону України «Про адміністративні послуги».

Відповідно до п.26 Правил зняття з реєстрації місяця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

З аналізу наведених законодавчих положень вбачається, що перелік підстав для зняття особи з реєстрації місця проживання є вичерпним.

Водночас, як було зазначено вище, позивач, звертаючись до суду, вказав на те, що відповідачем протиправно відмовлено у знятті з реєстрації громадки ОСОБА_1 .

Так, згідно зі ст. 14 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, посадових та службових осіб з питань свободи пересування, вільного вибору місця проживання, реєстрації місця проживання чи місця перебування особи можуть бути оскаржені в установленому законом порядку.

У відповідності до наявної у матеріалах справи копії Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, Державним реєстратором Мосійчук С.В. на підставі договору іпотеки від 09.06.2008 року прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05.03.2019 та внесено запис про право власності на квартиру АДРЕСА_1 за новим власником - АТ «Альфа-Банк».

З огляду на викладене, новий власник набув право власності на спірну квартиру на підставі умов договору іпотеки (у позасудовому порядку), з урахуванням договору відступлення права вимоги за договорами іпотеки.

Приписами ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 №898-IV, передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

З аналізу наведеного вбачається, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, що і відбулося у даному випадку (за умови не звільнення житлового приміщення його мешканцями у добровільному порядку) з метою зняття третіх осіб з реєстрації місця проживання позивач зобов`язаний був звернутися до суду з позовною вимогою про примусове виселення та зняття з реєстрації місця проживання останніх.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, що не заперечувалося особами, які беруть участь у справі, такого рішення, як підставу для зняття з реєстрації місця проживання третіх осіб, відповідачу заявником надано не було.

Відтак, суд дійшов до висновку, що у відповідача були відсутні передбачені приписами Закону №1382 та Порядку №1077 підстави для зняття з реєстрації місця проживання позивача, з урахуванням обставин даної справи.

Враховуючи все викладене у сукупності, а саме: відсутність судового рішення про примусове виселення третіх осіб, як безумовна передумова для зняття останніх з місця їх реєстрації у межах спірних правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність підстав визнання протиправними дій Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації щодо відмови у знятті ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання.

У той же час, суд звертає увагу на те, що відповідачем у межах спірних правовідносин рішення за результатами розгляду заяв позивача не приймалося, оскільки наведеними законодавчими положеннями прийняття такого рішення не передбачено.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для визнання протиправним та скасування рішення Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА в м. Києві про зняття з реєстрації ОСОБА_1 та зобов`язання Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА в м. Києві здійснити дії щодо зняття з реєстрації ОСОБА_1 .

Зважаючи на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на належних, допустимих і достовірних доказах, суд приходить до висновку, що позовні вимоги АТ «Альфа-Банк не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі суд відносить на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, Конституцією України, ст. 15, 16, 317, 319, 321, 386, 391 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа: ОСОБА_1 , про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Позивач - Акціонерне товариство «Альфа-Банк», адреса: м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100.

Відповідач - Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, , адреса: м. Київ, пр. Маяковського, 29.

Третя особа - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення виготовлений 29 грудня 2020 року.

Суддя О.В.Лісовська