МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Пр. №2/521/1751/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2020 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого - судді Сегеди О.М.,

при секретарі - Ткач А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним,

встановив:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси із зазначеним позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 , яка належала померлому на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 08 грудня 1997 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 листопада 2016 року.

Зазначав, що при житті, а саме 16 грудня 2015 року, ОСОБА_4 оформив нотаріально посвідчений заповіт, яким належне йому на праві власності майно в рівних частках заповів йому, ОСОБА_1 ,та його брату ОСОБА_3 .

Вказував, що після поховання ОСОБА_4 , він звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Верезуб К.О. із заявою про прийняття спадщини, але останнім йому було відмовлено у заведенні спадкової справи, оскільки померлий 24 квітня 2018 року склав інший заповіт, яким все своє майно заповів ОСОБА_2 , відповідачці у справі, та за її заявою 17 травня 2019 року була відкрита спадкова справа №7/2019.

Отже, після смерті ОСОБА_4 спадкоємцем за заповітом є відповідачка ОСОБА_2 , яка у встановлений законом строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Стверджував, що він, як спадкоємець за заповітом, прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 , оскільки своєчасно звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Позивач вважає, що нотаріально посвідчений заповіт, який був оформлений 24 квітня 2018 року на ім`я ОСОБА_2 , не був волевиявленням померлого і він не усвідомлював його наслідки, оскільки в цей період хворів на онкологічне захворювання, яке вплинуло на його психічний стан. Після стаціонарного лікування, як йому відомо, ОСОБА_4 проходив обстеження у лікаря-психіатра та лікаря-невропатолога.

Посилаючись на порушення своїх прав, позивач просив суд визнати заповіт, складений 24 квітня 2018 року від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 , недійсним.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2019 року матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , про визнання заповіту недійснимбули направлені за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Малиновського районного суду м. Одеси (т. 1 а.с. 26).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 31 січня 2020 року по справі було відкрито провадження та призначене судове засідання (т. 1 а.с. 36-37).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2020 року представнику позивача було відмовлено в зупиненні провадження по даній справі (т. 1 а.с. 102-103).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2020 року підготовче провадження по справі було закрито, справу призначено до судового розгляду (т. 1 а.с. 105-106).

Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (т. 1 а.с. 88, 128, 130, 138, 139, 140, 141, 142, 144, т. 2 а.с. 134, 135, 1767, 178, 180).

Відповідачка та її представник, діючий за ордером від 10 лютого 2020 року, в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись відповідно до ст. 128 ЦПК України, надала заяву про слухання справи за її відсутності та за відсутності її представника. Раніше надала відзив на позов, в обґрунтування якого зазначала, що посилання позивача на те, що при оформленні заповіту на її ім`я померлий ОСОБА_4 не усвідомлював його наслідки, оскільки в цей період хворів на онкологічне захворювання, яке вплинуло на його психічний стан, а тому проходив обстеження у лікаря-психіатра та лікаря-невропатолога, не відповідає дійсності.

Зазначала, що вона є рідною сестрою померлого ОСОБА_4 , який дійсно останні роки життя хворів, але не хворів захворюваннями, пов`язаними з розладами психіки, та не проходив лікування у лікаря-психіатра та лікаря-невропатолога. Крім того, ОСОБА_4 видав на її ім`я довіреність від 25 жовтня 2018 року на розпорядження його майном та представлення його інтересів в будь-яких державних установах. Стверджувала, що вона займалась похованням померлого ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 53, 61, 62, 63-64, 72, 73, 74, 75, 83, 91, 129, 132, 134, т. 2 а.с. 170).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (т. 1 а.с. 127, 131, 143, т. 2 а.с. 166, 179 ).

Частиною 1 ст. 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін та їх представників, який своєчасно і належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Зловживанням процесуальними правами в розумінні процесуального закону є, крім іншого, вчинення (або не вчинення) дій, спрямованих на безпідставне затягування розгляду справи.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції та Кодексу.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Отже, у зв`язку з неявкою сторін та їх представників, які належним чином повідомлені, про дату, час і місце судового засідання, суд вважає за можливе провести розгляд справи за їх відсутності та ухвалити рішення на підставі наявних справі доказів.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , про визнання заповіту недійсними, задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.

Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 84 книги шостої ЦК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 66).

Встановлено, що ОСОБА_5 є рідною матір`ю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в рівних частках на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 08 грудня 1997 року.

13 лютого 1998 року право власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано в КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради (т. 1 а.с. 67).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (т. 2 а.с. 153).

Після її смерті відкрилась спадщина на частину квартири АДРЕСА_1 . Спадкоємцем за законом першої черги після смерті ОСОБА_5 був її чоловік, ОСОБА_4 , який прийняв спадщину та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом від 01 листопада 2016 року (т. 1 а.с. 66).

Судом встановлено, що при житті, а саме 16 грудня 2015 року ОСОБА_4 оформив нотаріально посвідчений заповіт, яким все своє майно в рівних частках заповів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 7).

16 березня 2016 року ОСОБА_4 оформив нотаріально посвідчений заповіт, яким все своє майно заповів ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 78).

24 квітня 2018 року ОСОБА_4 оформив нотаріально посвідчений заповіт, яким все своє майно заповів ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 146 звор.).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (т. 1 а.с. 6, т. 2 а.с. 144).

Після його смерті відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1 , яка належала померлому на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 08 грудня 1997 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 листопада 2016 року (т. 1 а.с. 66, 67).

Спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_4 є ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину, оскільки у встановлений законом строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини (т. 2 а.с. 153, 173).

З матеріалів спадкової справи вбачається, що із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , крім ОСОБА_2 , звернулись також ОСОБА_1 , позивач у справі, та ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 158, 160 звор.)

З медичної картки стаціонарного хворого вбачається, що ОСОБА_4 з 21 липня 2011 року по 26 серпня 2011 року знаходився на стаціонарному лікуванні КУ «Одеський обласний онкологічний диспансер» з діагнозом ст. культі шлунку після операції в 1968 році. Рецидив після предопераційної лучевої терапії (т. 2 а.с. 1-131).

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Це право тісно пов`язано з особою, а тому вчинення заповіту через представника не допускається.

За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім правочином, який дійсний за умови додержання встановленої законом форми та змісту.

Загальні вимоги до форми заповіту згідно з нормами ст. 1247 ЦК такі: заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання; заповіт має бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК.

Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу.

Цивільний Кодекс України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складення заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Статтею 1254 ЦК України передбачено, що заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

У ст. 1248 ЦК України передбачено, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно, з її слів або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках.

З матеріалів спадкової справи вбачається, що ОСОБА_4 складав заповіт від 24 квітня 2018 року у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу, за місцем свого проживання, де остання йому пояснила всі права, неодноразово наголосила на них, встановила його особу, дієздатність (т. 2 а.с. 146).

Зі змісту заповіту від 24 квітня 2018 року вбачається, що ОСОБА_4 особисто підписав прочитаний у голос заповіт.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що при складанні заповіту були дотримані всі необхідні умови і заповіт по формі та змісту відповідає вимогам закону.

Суд вважає, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження твердження позивача стосовно того, що ОСОБА_4 при складанні заповіту не усвідомлював його наслідки, оскільки в цей період тяжко хворів.

Дані твердження спростовуються матеріалами медичної картки, з якої вбачається, що померлий лікувався в 2011 році.

Крім того, суд звертає увагу на те, що позивач з клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи до суду не звертався, тому підстав вважати, що ОСОБА_4 на час складання заповіту від 24 квітня 2018 року на ім`я ОСОБА_2 страждав на будь-який хронічний, стійкий психічний розлад і був нездатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, у суду відсутні.

Відповідно до норм ч. ч. 1, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Статтею 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Оскільки після смерті ОСОБА_4 відповідачка прийняла спадщину, то в силу ст. 1268 ЦК України у неї виникло право володіння та користування спадковим майном.

Відповідно до правової позиції у справі за №6-164цс12 в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України (Постанова Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 23 січня 2013 року).

Суд вважає, що при укладенні заповіту волевиявлення ОСОБА_4 було вільним, відповідало його волі, так як він бажав залишити все своє майно саме відповідачці.

Твердження позивача щодо того, що заповіт повинен бути визнаний недійсним є безпідставними і не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства.

Згідно з роз`ясненнями п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року при вирішенні спорів у зв`язку зі спадкуванням за заповітом суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК України. Заповіт є правочином, тому на нього поширюється загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України не має відповідного правила.

У книзі шостій ЦК України, а саме у ст. 1247 та ст. 1248, визначені загальні вимоги до форми заповіту та посвідчення заповіту нотаріусом, а у ст. 1257 визначені підстави, з яких заповіт може бути визнаний недійсним.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем не було доведено, що приватним нотаріусом були допущені навмисні порушення діючого законодавства при посвідченні заповіту ОСОБА_4 , які можуть бути підставою для визнання його недійсним, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Своїм правом бути присутніми у судових засіданнях сторони розпорядилися на свій розсуд.

Зважаючи на вимоги закону щодо розумності строку розгляду цивільних справ, суд вважає за необхідне розглянути справу за наявними у ній доказами.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Судовий збір у справі складає 768,40 грн., який повністю сплачений позивачем при зверненні до суду (т. 1 а.с. 1, 2).

Керуючись ст. 15, 16, 1216, 1236, 1244, 1257, 1268, 1269 Цивільного кодексу України, ст. ст. 12, 13, 81, 259, 264, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , про визнання заповіту недійсним - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 30 жовтня 2020 року.

Суддя: О.М. Сегеда