Справа № 576/2677/20
Провадження № 6/576/30/20
УХВАЛА

30 грудня 2020 року м. Глухів

Глухівський міськрайонний суд Сумської області

суддяУсенко Л.М.
учасники справи:
боржник стягувачі заінтересована особаОСОБА_1 Управління соціального захисту населення КП „Глухівське бюро технічної інвентаризації Прокуратура Сумської області Держава в особі Глухівського міськрайонного суду Сумської області Демішев Борис Вікторович

ВСТАНОВИВ:

11 грудня 2020 року до суду звернувся начальник Глухівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Осовик К.М. з поданням про визначення частки майна боржника ОСОБА_1 у майні, яким вона володіє спільно з іншими особами.

В обґрунтування вимог зазначає, що на виконанні у відділі перебуває виконавче провадження щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь Управління соціального захисту населення Глухівської міської ради 30888,94 грн. шкоди завданої незаконним звільненням працівника, на користь держави 2000 грн. грошового стянення, на користь прокуратури Сумської області 1415,95 грн. шкоди завданої незаконним звільненням боржника, на користь КП „Глухівське бюро техічної інвентаризації 94396,38 грн. шкоди завданої незаконним звільненням боржника.

Станом на 08.12.2020 року боржником ОСОБА_1 заборгованість по виконавчим документам, виконавчий збір у розмірі 10% від суми заборгованості та витрати виконавчого провадження в сумі 250 грн. по кожному виконавчому провадженню не сплачено та загальна сума боргу становить 139482,49 грн..

В ході проведення виконавчих дій встановлено, що боржник ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який з 04.03.2014 року мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , та якому на праві приватної власності належать транспортні засоби: напівпричіп марки KRONE SDP 27, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , зареєстрований з 15.11.2018 року; автомобіль марки DACIA LOGAN, 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , дата реєстрації 22.06.2019 року; вантажний автомобіль марки DAF XF 105.460, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , дата реєстрації 23.03.2017 року. Майно було набето ОСОБА_2 під час шлюбу з ОСОБА_1 ..

Просить визначити за ОСОБА_1 частку у праві власності на зазначені транспортні засоби, якими вона володіє спільно з ОСОБА_2 , в розмірі 1/2 частини.

ОСОБА_2 направив до суду заперечення, де зазначив, що виказані в поданні транспортні засоби є лише його особистою власністю, оскільки придбані ним за кошти від підприємницької діяльності та використовуються при її здійсненні.

ОСОБА_1 в судовому засіданні 29.12.2020 повідомила, що вказані в поданні транспортні засоби чоловік вважає своєю особистою власністю. В подальшому в судове засідання не з`явилась, причини неявки не повідомила, її неявка не перешкоджає розгляду подання.

Представник Управління соціального захисту населення Глухівської міської ради в судовому засіданні 29.12.2020 з позицією ОСОБА_1 не погодився, вважав, що все майно чоловіка і дружини є спільною власністю подружжя. В подальшому в судове засідання також не з`явився, причини неявки не повідомив, його неявка не перешкоджає розгляду подання.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились з різних причин, їх неявка розгляду справи не перешкоджає.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 , представника Управління соціального захисту населення, безпосередньо дослідивши подання та додані до нього матеріали, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно із частиною першою статті 18 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (ч. 1 ст. 5 Закону).

На підставі виконавчого листа по справі № 576/811/18, виданого Глухівським міськрайонним судом Сумської області 13.02.2019 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Управління соціального захисту населення Глухівської міської ради шкоди, завданої незаконним звільненням працівника у розмірі 30888,94 грн. (а.с. 3) державним виконавцем було відкрито виконавче провадження за № 6191250, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження від 24.04.2020 року (а.с. 7).

На підставі виконавчого листа по справі № 576/2496/19, виданого Глухівським міськрайонним судом Сумської області 05.10.2020 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь комунального підприємтсва „Глухівське бюро технічної інвентаризації 94 396,38 грн. шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення працівника (а.с. 4) державним виконавцем було відкрито виконавче провадження за № 63305245, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження від 15.10.2020 року (а.с. 9).

На підставі виконавчого листа по справі № 576/2496/19, виданого Глухівським міськрайонним судом Сумської області 05.10.2020 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь прокуратури Сумської області 1 415,95 грн. понесених судових витрат (а.с. 5) державним виконавцем було відкрито виконавче провадження за № 63512170, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження від 05.11.2020 року (а.с. 12).

На підставі виконавчого листа по справі № 576/2972/18, виданого Глухівським міськрайонним судом Сумської області 09.09.2020 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави 2000 грн. грошового стягнення державним виконавцем було відкрито виконавче провадження за № 63033300, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження від 14.09.2020 року (а.с.11).

Питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця. Суд у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з повідомленням сторін та заінтересованих осіб. Неявка сторін та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами (ст. 443 ЦПК України).

Відповідно до частини шостої статті 48 Закону стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Згідно зі статтею 50 Закону звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. У разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Підставою звернення приватного виконавця до суду із цим поданням стало те, що бездіяльність боржника ускладнює виконання рішення та на переконання державного виконавця є необхідність у зверненні стягнення на майно боржника, яким вона володіє спільно з чоловіком. Таке майно є спільною сумісною власністю боржника та ОСОБА_2 , набуте ними в шлюбі, та частку боржника в цьому майні не визначено.

Відповідно до частини третьої статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

При вирішенні питання про визначення частки в спільній сумісній власності слід враховувати, що відповідно до частини другої статті 370 Цивільного кодексу України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України (далі СК України) особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За загальним підходом, закріпленим у ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Звідси ст. 60 СК України містить презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільної сумісної власності на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування такої презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Частиною першою ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини першої ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 08.12.2020 року вбачається, що 07 серпня 2004 року між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було зареєстровано шлюб (а.с. 14-15).

Відповідно до інформації територіального сервісного центру за № 31/18/5941 від 15.12.2020 року згідно облікових даних єдиного деравного реєстру транспортних засобів станом на 15.12.2020 року за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані наступні транспортні засоби: автомобіль марки SKODA OCTAVIA, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , дата реєстрації 22.10.2020 року; причіп марки KRONE SDP 27, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , зареєстрований з 15.11.2018 року; автомобіль марки DAF XF 105.460, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , дата реєстрації 23.03.2017 року.

Однак, із письмових заперечень ОСОБА_2 вбачається, що останній не погоджується з поданням, оскільки вважає вказане в ньому майно своєю особистою власністю як фізичної особи підприємця.

Право на справедливий суд встановлено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, відповідно до пункту 1 цієї статті кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Зміст права на справедливий розгляд справи висвітлюється в практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Так, у рішенні у справі «Руіз-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain, заява № 12952/87, від 23 червня 1993 року, п. 63) ЄСПЛ зазначив, що принцип рівності сторін (рівних процесуальних можливостей) є одним з проявів справедливого розгляду, який включає фундаментальне право на змагальність розгляду. Зокрема, кожна сторона вправі знати про доводи та докази, представлені іншою стороною, та мати дієву можливість коментувати їх.

У рішенні у справі «Вержбицький проти Польщі» (Wierzbicki v. Poland, заява № 24541/94, від 18 червня 2002, п. 39) ЄСПЛ, посилаючись на рішення у справі «Домбо Бехер проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands, заява № 14448/88, п. 33), наголосив, що стосовно судового процесу, який стосується протилежних приватних інтересів, принцип рівності сторін передбачає, що кожній стороні забезпечується достатня можливість представити свою позицію - включаючи докази - з дотриманням вимог, які не ставлять сторону в невигідне становище по відношенню до опонента.

Наведена практика ЄСПЛ свідчить, що за наявності спору про право цивільне держава повинна забезпечити учасникам судового провадження дієву, реальну можливість надання суду своїх доказів та аргументів.

На досягнення цієї мети спрямовані правила Цивільного процесуального кодексу, що регламентують позовне провадження.

Зокрема, відповідач може подати відзив із запереченнями проти позову. Відповідно до ч. 7 ст. 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі; суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. Позивач вправі подати відповідь на відзив. Відповідно до ч. 4 ст. 179 ЦПК України суд має встановити такий строк подання відповіді на відзив, який дозволить позивачу підготувати свої міркування, аргументи та відповідні докази, іншим учасникам справи - отримати відповідь на відзив завчасно до початку розгляду справи по суті, а відповідачу - надати учасникам справи заперечення завчасно до початку розгляду справи по суті. У відповідь відповідач може подати заперечення. Відповідно до ч. 4 ст. 180 ЦПК України суд має встановити такий строк подання заперечення, який дозволить іншим учасниками справи отримати заперечення завчасно до початку розгляду справи по суті. Третя особа вправі подати пояснення щодо позову. Відповідно до ч. 4 ст. 181 ЦПК України суд має встановити такий строк, який дозволить третій особі підготувати свої міркування, аргументи та відповідні докази, та надати пояснення до позову або відзиву, а іншим учасникам справи - відповідь на такі пояснення завчасно до початку розгляду справи по суті.

Відповідно до ч.ч. 3, 5 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи; у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Статтею 84 ЦПК України передбачена можливість витребування судом доказів за клопотанням учасника справи, а статтею 87 ЦПК України - право суду доручити іншому суду вчинити певні процесуальні дії щодо збирання доказів.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 210 ЦПК України суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку; суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. Відповідно до ст. 275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Натомість відповідно до ст. 443 ЦПК України питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця; суд у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з повідомленням сторін та заінтересованих осіб; неявка сторін та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Таким чином, під час розгляду подання державного чи приватного виконавця за правилами статті 443 Цивільного процесуального кодексу України не можуть застосовуватися наведені вище норми Цивільного процесуального кодексу України, які регулюють позовне провадження. Отже, розгляд подання державного чи приватного виконавця за правилами статті 443 ЦПК України не забезпечує учасникам судового провадження дієву, реальну можливість надання суду своїх доказів та аргументів, як того вимагає пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод за наявності спору про право.

Враховуючи наявність спору про право, ст. 443 ЦПК України не підлягає застосуванню, а вирішення питання, заявленого в поданні державного виконавця, повинно відбуватись за правилами позовного провадження.

Аналогічну думку висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.10.2020 по справі № 2-24/494-2009, провадження № 12-4гс20.

За таких обставин подання державного виконавця задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 260, 443 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Подання начальника Глухівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Осовика К.М. про визначення частки майна боржника ОСОБА_1 у майні, яким вона володіє спільно з іншими особами залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання суддею та може бути оскаржена до Сумського апеляційного суду через Глухівський міськрайонний суд в 15-денний строк з дня отримання копії цієї ухвали.

Повний текст ухвали складений 30 грудня 2020 року.

Суддя Л.М. Усенко