Справа № 171/1292/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2020 року м. Апостолове Дніпропетровської області Апостолівський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Чумак Т.А.

за участю секретаря судового засідання Жандарук В.В.,

представника позивача адвоката Михайловської О.М.,

представників ПАТ «БАНК КАМБІО» Крижового Д.В., Линника Я.В.,

представників Національного банку України Лантуха Є.С., Софіна О.В.,

розглянувши дистанційно у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «БАНК КАМБІО», треті особи на стороні відповідача державний реєстратор Комунального підприємства «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Дніпропетровської області Ковальов Сергій Вадимович, Національний банк України, про скасування рішення про державну реєстрацію припинення права власності, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння,

встановив:

16.07.2019 року ОСОБА_1 звернулася до Апостолівського районного суду Дніпропетровської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «БАНК КАМБІО», ОСОБА_2 , треті особи на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАБ ЮА», державний реєстратор Комунального підприємства «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Дніпропетровської області Ковальов Сергій Вадимович, про скасування рішення про державну реєстрацію припинення права власності, скасування рішення про державну реєстрацію права власності, визнання торгів недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Ухвалою суду від 27.01.2020 року до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено Національний банк України.

Вказаною ухвалою суду також задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_3 , провадження у справі в частині вимог до ОСОБА_2 про визнання торгів недійсними закрито, виключено з числа учасників справи третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ТОВ «ТАБ ЮА» та замінено неналежного відповідача ОСОБА_2 на належного відповідача ПАТ «БАНК КАМБІО» в частині позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно (т.2, а.с.110-114).

27.03.2020 року позовні вимоги були уточнені (т.2, а.с.234-242), до участі у справі у якості співвідповідача позивачем залучено ОСОБА_4 та залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ТОВ «ЗАКУПКИ.ПРОМ.УА».

Ухвалою суду від 13.10.2020 року задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_3 , провадження у справі в частині вимог до ОСОБА_4 про визнання торгів недійсними закрито, виключено з числа учасників справи третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ТОВ «ЗАКУПКИ.ПРОМ.УА» та замінено неналежного відповідача ОСОБА_4 на належного відповідача ПАТ «БАНК КАМБІО» в частині позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно (т.3, а.с.223-225).

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 зазначила, що їй на праві власності належить нежитлове приміщення, будинок пивного бару « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 35,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 3). Вказаний об`єкт нерухомості перебував в іпотеці у ПАТ «БАНК КАМБІО» на підставі Договору іпотеки № 15/05-2013-9 від 11.05.2013 р., що посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Чорною О.С. та зареєстрований за № 897. У вересні 2014 року у зв`язку з повним погашенням кредитних зобов`язань за кредитним договором договори іпотеки було припинено, про що було внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у зв`язку з чим права ПАТ «БАНК КАМБІО» як іпотекодержателя на вказаний об`єкт нерухомості було припинено, що підтверджується копією листа банку від 24.09.2014 року та копією договору про припинення/розірвання договору іпотеки.

З 05.12.2014 р. на підставі постанови Правління Національного банку України № 782 від 04.12.2014 р. виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 140 від 04.12.2014 р. про початок процедури виведення ПАТ «БАНК КАМБІО» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації. Відповідно до постанови Правління Національного банку України № 144 від 27.02.2015 р. виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення № 46 від 02.03.2015 р. про початок з 02.03.2015 р. процедури ліквідації Банку. Рішенням виконавчої дирекції Фонду № 900 від 29.03.2018 р. Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Банку призначено Северина Ю.П.

Наказом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Банку Северина Ю.П. № 109 від 18.07.2018 р. було затверджено Акт Комісії з перевірки правочинів (договорів) на предмет нікчемності від 18.07.2018 року, яким виявлено ознаки нікчемності, передбачені в п.7 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в правочинах, в т.ч. щодо спірного нерухомого майна: правочин щодо відступлення/розірвання/припинення Договору іпотеки № 15/05-2013-9 від 11.05.2013 р., посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Чорною О.С., зареєстрований за № 897. У подальшому державний реєстратор Комунального підприємства «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Дніпропетровської області ОСОБА_5 на підставі наказу № 109 від 18.07.2018 р. Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Камбіо» Северина Ю.П. здійснив реєстрацію права власності на належний позивачу об`єкт нерухомості за відповідачем - ПАТ «БАНК КАМБІО», припинивши право власності на нього позивача. При цьому позивач вказує на те, що відповідачем всупереч вимог ч.2 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації не здійснено перевірки на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними, натомість вказана перевірка була здійснена лише під час ліквідації банку, що є істотним порушенням визначеної законом процедури. Також вказує на те, що лише за наявності рішення суду, яке набрало законної сили, можна було застосовувати до позивача будь-які наслідки недійсності нікчемного правочину, що повністю узгоджується із правовою позицією ВП ВС у справі № 826/1476/15, № 910/12294/16. У той же час наказ Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідації не належить до підстав припинення чи виникнення права власності. Водночас позивач зазначає про те, що на момент направлення банком позивачу повідомлення про нікчемність правочинів щодо відступлення/розірвання/припинення договорів іпотеки сплинув строк позовної давності щодо застосування наслідків недійсності правочинів. Позивач вважає, що вказані дії відповідача призвели до порушення її права власності, у зв`язку із чим спірний об`єкт нерухомого майна вибув з володіння позивача як власника не з її волі, а тому вказане майно підлягає витребуванню з чужого володіння. При цьому позивач посилається на те, що на даний час його право власності на нежитлове приміщення не визнається та оспорюється відповідачем, а тому як власник вказаного об`єкту нерухомого майна він має право на звернення до суду за захистом свого права власності шляхом його визнання згідно ст.392 ЦК України.

30.09.2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву ПАТ «БАНК КАМБІО»(т.1, а.с.103-127), відповідно до якого відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує у повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Зокрема, відповідач посилається на те, що постановою Правління НБУ від 18.08.2014 р. № 510/БТ прийнято рішення про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю ПАТ «БАНК КАМБІО» шляхом призначення куратора. 25.09.2014 р. постановою правління НБУ № 603/БТ ПАТ «БАНК КАМБІО» віднесено до категорії проблемних. Постановою правління НБУ від 04.12.2014 р. № 782 ПАТ «БАНК КАМБІО» віднесено до категорії неплатоспроможних та наступного дня запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «БАНК КАМБІО». У подальшому відповідно до постанови Правління НБУ від 27.02.2015 р. № 144 розпочато процедуру ліквідації ПАТ «БАНК КАМБІО». На виконання вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноваженою особою банку було створено комісію для підготовки, аналізу та узагальнення аналітичної інформації щодо правочинів, укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, які можуть містити ознаки нікчемності. У подальшому за результатами проведеної перевірки було складено акт комісії з перевірки правочинів, який 18.07.2018 р. затверджений наказом № 109 та відповідно до якого виявлено ознаки нікчемності у ряді правочинів, які укладались протягом року до моменту введення тимчасової адміністрації банку, зокрема, у договорі поруки № 15/05-2013-18 від 03.09.2014 р., укладений між ПАТ «БАНК КАМБІО», ТОВ «Фавор-КР» та громадянкою України ОСОБА_6 ; правочин щодо відступлення/розірвання/припинення договору іпотеки № 15/05-2013-9 від 11.05.2013 р., посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Чорною О.С., зареєстрований за № 897, іпотекодавець ОСОБА_1 . При цьому відповідач вказує на те, що в силу вимог чинного законодавства нікчемний правочин - це правочин, недійсність якого встановлена законом та для визнання його недійсним рішення суду не потрібне. Водночас ст.37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачена можливість Фонду безпосередньо або уповноваженої особи Фонду у разі делегування їй повноважень повідомляти сторони за договорами, зазначених у ч.2 ст.38 даного закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів, а тому Фонд та уповноважена особа має право застосовувати наслідки недійсності нікчемних правочинів. Крім того, відповідач посилається на те, що відповідно до ст.36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі. При цьому відповідно до вимог ст.37 даного закону договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя, та є підставою для внесення відповідних відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з огляду на що відповідач посилається на здійснення державним реєстратором реєстрації права власності за банком на спірний об`єкт нерухомості у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому просить у задоволенні позову відмовити.

10.10.2019 року до суду надійшла відповідь на відзив (т.1, а.с.173-184), згідно якої позивач вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки 12 вересня 2014 року ОСОБА_6 як поручителем було здійснено погашення заборгованості за Кредитним договором № 15/05-2013 від 07 травня 2013 року. В призначені платежу зазначено: «Погашення заборгованості за Кредитним договором № 15/05-2013 від 07.05.2013 року на підставі договору поруки № 15/05-2013-18 від 03.09.2014 року». 24 вересня 2014 р. у зв`язку з повним погашенням кредитних зобов`язань за кредитним договором вказані договори іпотеки було припинено та/або розірвано, про що було внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у зв`язку з чим права ПАТ «БАНК КАМБІО» як іпотекодержателя на спірний об`єкт нерухомості було припинено. Відтак, право вимоги ПАТ «БАНК КАМБІО» як кредитора за Кредитним договором було припинено у зв`язку з повним виконанням зобов`язання поручителем та боржником, так і за іпотечними договорами у зв`язку з виконанням зобов`язання, забезпеченого іпотекою відповідно до приписів Цивільного кодексу України. Також позивач зазначила, що постанова Правління НБУ № 603/БТ від 25.09.2014 року «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «БАНК КАМБІО» до категорії проблемних», якою встановлено, що погашення заборгованості, яка виникла за будь-якими активними операціями Банку, має прийматись тільки в грошовій формі (крім набуття права власності на об`єкти застави) за погодження із куратором Банку, була прийнята вже після прийняття Банком погашення заборгованості за Кредитним договором та направлення Листа № 400 від 24.09.2014 року про вилучення записів про іпотеку в Державному реєстрі іпотек у зв`язку з повним погашенням кредитних зобов`язань та припиненням дії договорів іпотеки. Також постановою Правління НБУ № 510/БТ від 19.08.2014 року «Про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю Публічного акціонерного товариства «БАНК КАМБІО» шляхом призначення куратора. При цьому списання грошових коштів, яке відбулось з рахунків поручителя на рахунок ПАТ «БАНК КАМБІО» 12.09.2014 року за своєю правовою природою є грошовим переказом, який вчинено банком, тобто рухом певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок Банку з метою погашення заборгованості. Фактично в даному випадку було здійснено розрахунково-касове обслуговування рахунків клієнтів, а саме - поручителя та позичальника, шляхом проведення перерахунку грошових коштів на рахунок Банку. Здійснені операції з перерахування коштів в розумінні Цивільного кодексу України, Закону України «Про банки і банківську діяльність», Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженою постановою Правління НБУ від 12 листопада 2003 року № 492, та договорів, укладених з відповідними клієнтами банку, є виконанням зобов`язань банку з обслуговування своїх клієнтів. Отже, здійснивши проведення розрахункової операції, банк своїми діями підтвердив наявність на рахунку платника необхідної суми коштів. Про це також свідчить відсутність заборони на проведення розрахункових операцій у відповідний спосіб зі сторони уповноваженої особи-куратора, на яку в силу приписів постанови Правління НБУ від 19.08.2014 № 510/БТ покладено обов`язок щодо здійснення контролю за операціями, які проводяться банком. Оскільки грошові кошти, якими було здійснено погашення заборгованості, не були власністю банка, а були власністю ОСОБА_6 , то доводи Відповідача щодо безоплатності проведених операцій є безпідставними. Позивач звертає увагу, що зазначені Постанови НБУ не є загальнодоступною інформацією та представляють собою банківську таємницю, при цьому відповідачем не надано доказів повідомлення позичальника та поручителів щодо наявності вказаних постанов Правління НБУ, тому станом на час здійснення розрахунків за Кредитним договором вказані особи не були обізнані щодо наявності застережень, встановлених цими постановами Правління НБУ. Отже, враховуючи викладене та оскільки погашення заборгованості за кредитним договором відбулось 12.09.2014 року, тобто після прийняття Правлінням Національного банку України постанови № 510/БТ «Про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю ПАТ «БАНК КАМБІО» шляхом призначення куратора, у зв`язку з чим у ПАТ «БАНК КАМБІО» запроваджено особливий режим контролю за діяльністю банку, призначено куратора НБУ, а також встановлено ряд обмежень у здійсненні операцій, яка не доводилася до відома вкладників та позичальників банку, але до прийняття Правлінням НБУ Постанови № 782 «Про віднесення ПАТ «БАНК КАМБІО» до категорії неплатоспроможних», тому твердження відповідача про те, що операція з погашення кредитної заборгованості є штучною та відбулось корегування структури банківського балансу, адже кошти не відображалися ні у касі банку, ні на кореспондентському рахунку банку, відкритому в НБУ, не можуть свідчити про нікчемність правочину. Крім того, невиконання вимог постанови НБУ може свідчити про незаконність дій самого Банку, оскільки саме він повинен виконувати вимоги постанови, а тому результатом незаконних дій повинне бути пред`явлення відповідних вимог до винних посадових осіб Банку, а не покладення на поручителя та боржника відповідальності за дії посадових осіб Банку. Перерахування грошових коштів з рахунку на рахунок у одному банку не є правочинами в розумінні статей 202, 204, 626 ЦК України та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а є банківськими операціями, тому не можуть визнаватися нікчемними, оскільки проведені на виконання цивільно-правових договорів. Отже, з огляду на те, що спірні правочини та погашення кредиту вчинені до віднесення ПАТ «БАНК КАМБІО» до неплатоспроможних банків та введення тимчасової адміністрації, а дії щодо перерахування грошових коштів з рахунку на рахунок не є правочинами, а є банківськими операціями, доводи відповідача про їх нікчемність в силу пункту 7 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є безпідставними.

Всупереч вимогам ч.2 ст.19 Конституції України та положенням ч.2 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Відповідачем в особі уповноваженої особи Фонду протягом дії тимчасової адміністрації не здійснювалася перевірка на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними. Натомість, вказана перевірка була здійснена лише під час ліквідації банку, що є істотним порушенням визначеної законом процедури. Для застосування наслідків нікчемності правочинів, які Банк вважав недійсними в силу вимог ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Банк мав звертатися до суду з вимогою про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину на підставі статті 228 ЦК України, і лише за наявності рішення суду можна було б застосовувати будь-які наслідки недійсності нікчемного правочину за цією статтею, чого наразі ані Банком, ані Фондом зроблено не було. Відповідне рішення суду відсутнє. На момент направлення позивачу Банком повідомлень про нікчемність правочинів щодо відступлення/розірвання/припинення договорів іпотеки взагалі сплинув строк позовної давності щодо застосування наслідків нікчемного правочину. Відповідно до ч.3 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. Відповідно до листа Банку № 400 від 24.09.2014 року кредитна заборгованість була погашена в повному обсязі, тому даний лист було направлено нотаріусу для вилучення запису про іпотеку з Державного реєстру іпотек. Тобто, станом на 24.09.2014 року у зв`язку з виконанням кредитного договору та прийняттям банком виконання, зобов`язання щодо погашення кредитної заборгованості були виконані, іпотека припинена, а правочин щодо її припинення виконано. А тому на момент прийняття рішення Фонду про нікчемність правочину та застосування наслідків нікчемності у вигляді Наказу № 109 від 18.07.2018 р. та на момент направлення Банком в особі Уповноваженої особи ОСОБА_1 відповідних Повідомлень про нікчемність правочину та застосування наслідків нікчемності від 04.10.2018 р. сплинув трирічний строк щодо вимог про застосування наслідків нікчемного правочину.

Щодо безпідставного припинення державним реєстратором права власності позивача вказує, що Наказ № 109 від 18.07.2018 р. (з додатком № 1) Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «БАНК КАМБІО» Северина Ю.П. було безпідставно визначено державним реєстратором в якості підстави припинення права власності. Ч.1 ст.346 ЦК України визначено підстави припинення права власності. Відповідно до ч.2. ст.346 ЦК України право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Відтак, Наказ Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію не належить до підстав припинення права власності, яким наразі могло виступати лише рішення суду про застосування наслідків нікчемності правочину, якого не існує, а тому вказане рішення державного реєстратора є незаконним та підлягає скасуванню.

В подальшому реєстрація права власності на належний ОСОБА_1 об`єкт нерухомості за ПАТ «БАНК КАМБІО» була здійснена державним реєстратором з посиланням в оскаржуваних рішеннях на наступні підстави виникнення права власності Банку: Рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень ДП УкрПошта; Описи вкладення до цінних листів УкрПошта; Повідомлення про нікчемність правочину та застосування наслідків нікчемності від 04.10.2018 Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «БАНК КАМБІО» Северина Ю.П.; відповідні Договори іпотеки, посвідчені 08.05.2013 р. Приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Чорною О.С. Перелічені підстави відповідно до ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не відносяться до підстав для державної реєстрації прав. При цьому державним реєстратором було безпідставно зареєстровано за Банком як іпотекодержателем право власності на спірні об`єкти нерухомості за припиненими договорами іпотеки та без наявності рішення суду про застосування наслідків нікчемності правочинів про припинення іпотеки, які не є нікчемними, а є дійсними та без дотримання процедури позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки.

Єдиною підставою виникнення права власності Банку як іпотекодержателя могло бути лише іпотечне застереження. Іпотечне застереження - це застереження, яке викладено в п.7.4. цього Договору, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є Предметом іпотеки, у разі повного або часткового невиконання іпотекодавцем умов Іпотечного та/або Позичальником умов Кредитного договору. Отже, умови застосування іпотечного застереження, передбачені Іпотечним договором, Банком не були виконанні, так як у вересні 2014 р. у зв`язку з повним погашенням кредитних зобов`язань за кредитним договором вказані договори іпотеки було припинено та/або розірвано, про що було внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у зв`язку з чим права ПАТ «БАНК КАМБІО» як іпотекодержателя на вказані об`єкти нерухомості було припинено. Крім того, посилання на іпотечне застереження як окремий правочин в оскаржуваному рішенні державного реєстратора відсутнє. Отже, у Банку були відсутні підстави для набуття права власності на спірні об`єкти нерухомості. Наведене свідчить про те, що у державного реєстратора КП «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Дніпропетровської області Ковальова Сергія Вадимовича були відсутні підстави для реєстрації за Банком прав власності, а прийняті ним рішення про державну реєстрацію припинення права власності позивача та його реєстрацію за Відповідачем є протиправними та підлягають скасуванню.

Оскільки скасування рішень державного реєстратора як способу захисту порушеного права позивача застосовується тоді, коли спірний акт не породжує жодних правових наслідків від моменту прийняття такого акта, таким чином, у зв`язку з їх скасуванням вважається, що у Банку ніколи не виникало право власності на спірне нерухоме майно. Отже, враховуючи те, що спірний об`єкт нерухомого майна вибув з володіння позивача як власника не з її волі, вказане майно підлягає витребуванню з чужого володіння і способом захисту при цьому виступає визнання права власності.

28.10.2019 року до суду надійшли додаткові пояснення представника ПАТ «БАНК КАМБІО» (т.1, а.с.195-197), в яких зазначено, що 24 березня 2014 року між ПАТ «БАНК КАМБІО» та НБУ було укладено Кредитний договір № 21, відповідно до п.1.1 якого Кредитор надає Позичальнику кредит для збереження ліквідності у сумі 23 000 000.00 грн. В цей же день між вказаними сторонами укладено Договір застави майнових прав № 21/ЗМП, відповідно до п.1.1 якого предметом застави за цим Договором є майнові права за Кредитними договорами, що укладені між Заставодавцем і юридичними та фізичними особами, перелік яких наведений у Додатку № 1 до цього Договору (до якого входить Кредитний договір від 07.05.2013 № 15/05-2013, укладеним між Заставодавцем та ТОВ «ФАВОР-КР»). 19 серпня 2014 року Правлінням Національного банку України видано постанову № 510/БТ «Про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю Публічного акціонерного товариства «БАНК КАМБІО» шляхом призначення куратора, якою: заборонено Банку використовувати для розрахунків у національній валюті прямі кореспондентські рахунки; зобов`язано Банк здійснювати розрахунки у національній валюті виключно через кореспондентський рахунок, який відкритий в Національному банку України. Усі дії регулятора - Національного Банку України було спрямовано на відновлення фінансового становища ПАТ «БАНК КАМБІО», проте через абсолютне недотримання положень Кредитного договору № 21, Договору застави майнових прав № 21/ЗМП, постанови № 510/БТ уповноважені особи Банку за участю незначної групи боржників банку (особи, якім було надано переваги по відношенню до інших) протягом серпня-вересня 2014 р. незаконно відступали право вимоги за кредитними договорами, що зрештою призвело до абсолютної неплатоспроможності Банку. Той факт, що у понад 50-ти вкладників та кредиторів Банку одномоментно виникло бажання укласти абсолютно ідентичні договори застави та відступлення прав вимоги є безумовним фактом, що підтверджує усвідомлене виведення активів Банку та надання групі кредиторів необґрунтованих переваг по відношенню до інших. За умови відмови кредиторів Банку від проведення таких «взаємозаліків», кошти депозитних та поточних рахунків пов`язаних з Банком осіб було б включено до кредиторських вимог Банку та виставлено у чергу для їх відшкодування у рамках чинного законодавства, а заставне майно увійшло б до заставної маси, чим зменшило б навантаження по відшкодуванню коштів на Фонд гарантування та державу в його особі, забезпечило б виконання Банку своїх зобов`язань пропорційно між усіма його вкладниками, а не їх привілейованої частини. Відповідач зазначає, що в даному випадку виконання зобов`язання проведене всупереч чинному законодавству на підставі нікчемних правочинів, а тому не є підставою припинення зобов`язання.

12.12.2019 року до суду надійшли додаткові пояснення позивача (т.2, а.с.21-26), відповідно до яких позивач вважає доводи представника банку про те, що з урахуванням обмежень, визначених Постановою Національного банку України № 510/БТ від 19.08.2014 року, всі кошти, які надходили на користь банку та його клієнтів повинні були зараховуватися на кореспондентський рахунок Банку в Національному банку України, а тому реальне надходження коштів на погашення заборгованості за Кредитним договором має відображатися на кореспондентському рахунку № НОМЕР_1 , є неспроможними, оскільки в межах іншої цивільної справи № 213/2763/19 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «БАНК КАМБІО» з аналогічними позовними вимогами у Національного банку України було витребувано докази розрахунку від 12.09.2014 року в сумі 2 977 000,00 грн. та 36 702.73 грн. з рахунку ОСОБА_6 (поручителя, який здійснив погашення заборгованості за Кредитним договором) через кореспондентський рахунок, який відкритий в Національному банку України за № НОМЕР_1 ; інформацію проте, чи передавався ПАТ «БАНК КАМБІО» кредитний договір № 15/05-2013 від 07.05.2013 до Національного Банку України в якості забезпечення за отримані кредитні кошти в порядку рефінансування НБУ, а також копії документів, яким це підтверджується. У відповіді Національного банку України від 29 жовтня 2019 року за № 18-0007/56175/БТ повідомляється, що Банк до початку процедури ліквідації без участі Національного банку України відкривав рахунки своїм клієнтам, укладав з ними договори, здійснював їх розрахунково-касове обслуговування, проводив і приймав через систему електронних платежів НБУ міжбанківські електронні розрахункові документи тощо. Щодо платежів з рахунку № НОМЕР_2 ОСОБА_6 вказано, що якщо зазначений вище рахунок було відкрито у Банку, і з цього рахунку здійснювалась оплата за кредитним договором, укладеним з цим банком, то така операція вважається «внутрішньою» і не відображається за кореспондентським рахунком банку, відкритому у Національному банку. За кореспондентськими рахунками банків, що відкриті у Національному банку, відображаються лише «зовнішні» платежі, що проходять через СЕП НБУ. Крім того, в наявній у Національного банку інформації щодо руху коштів та кореспондентськими рахунками банків не відображені платежі у розрізі клієнтів. Інформація щодо руху коштів за кореспондентськими рахунками складається із вхідного залишку на початок дня, загального за день обороту по кредиту та дебету та вихідного залишку коштів на кінець дня. Отже, доводи Банку про те, що відсутність на кореспондентському рахунку банку у Національному банку України руху коштів ОСОБА_6 , сплачених в рахунок погашения заборгованості за Кредитним договором, свідчить про непогашення заборгованості за Кредитним договором, є безпідставними, необґрунтованими та повністю спростовуються зазначеною відповіддю НБУ. Навпаки, це означає, що поручителем ОСОБА_6 було здійснено належне виконання зобов`язання (погашення заборгованості) за Кредитним договором № 15/05-2013 від 07.05.2013 року.

Щодо інших доводів представника Банку позивач зазначає, що Кредитним договором № 21 від 24.03.2014 року та Договором застави майнових прав № 21/ЗМП від 24.03.2014 року, укладених між Національним банком України та ПАТ «БАНК КАМБІО», визначені права та обов`язки Відповідача - ПАТ «БАНК КАМБІО» як заставодавця та Національного банку України як заставодержателя, які жодним чином не впливали на зобов`язання боржника та поручителя перед ПАТ «БАНК КАМБІО». Як вбачається з виписки, наданої ПАТ «БАНК КАМБІО» до Відзиву на позовну заяву, 12 вересня 2014 року ОСОБА_6 як поручителем було здійснено погашення заборгованості за Кредитним договором № 15/05-2013 від 07.05.2013 року. В призначені платежу зазначено: «Погашення заборгованості за Кредитним договором № 15/05-2013 від 07.05.2013 року на підставі договору поруки № 15/05-2013-18 від 03.09.2014 року. 24 вересня 2014 р. у зв`язку з повним погашенням кредитних зобов`язань за кредитним договором вказані договори іпотеки було припинено та/або розірвано, про що було внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у зв`язку з чим права ІІАТ «БАНК КАМБІО» як іпотекодержателя на вказані об`єкти нерухомості було припинено. Тобто, законодавство та Договір застави майнових прав № 21/ЗМП від 24 березня 2014 року не забороняли та іншим чином не обмежували боржника та/або поручителя у виконанні своїх зобов`язань за кредитним договором, а лише встановлювали додаткові зобов`язання ПАТ «БАНК КАМБІО» перед НБУ як заставодавця майнових прав. З моменту погашення заборгованості за Кредитним договором № 15/05-2013 від 07.05.2013 року до 04.10.2018 року (направлення Повідомлення про нікчемність правочину із застосуванням наслідків нікчемності), ані ПАТ «БАНК КАМБІО», ані куратором, призначеним на період з 19.08.2014 року до 14.02.2015 року Постановою Правління НБУ № 510/БТ від 19.08.2014 року, ані його ліквідаторами не було заявлено позичальнику та поручителям претензію стосовно неналежного виконання зобов`язання за кредитним договором. Таким чином, поручителем ОСОБА_6 було здійснено належне виконання зобов`язання за Кредитним договором № 15/05-2013 від 07.05.2013 року. Крім цього, ПАТ «БАНК КАМБІО» не надав жодних доказів, яким саме чином здійснення платежу поручителем щодо повернення кредитних коштів 12.09.2014 року вплинуло па платоспроможність Банку, або неможливість часткового чи повного виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами, та не наведено причинно-наслідкового зв`язку між укладенням спірних правочинів та прийняттям постанови Правління НБУ про віднесення ПАТ «БАНК КАМБІО» до категорії неплатоспроможних.

Представник відповідача ПАТ «БАНК КАМБІО» в судове засідання повторно не прибув, про дату та час судового розгляду повідомлений належним чином відповідно до положень ч.6 ст.128 ЦПК України, причину неявки в судове засідання не повідомив, на підставі чого суд доходить висновку про неприбуття представника відповідача в судове засідання без поважних причин та вирішення справи на підставі наявних у ній доказів.

Третя особа - державний реєстратор Комунального підприємства «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Дніпропетровської області Ковальов Сергій Вадимович в судове засідання не прибув, судові повістки, направлені за місцем знаходження вказаного комунального підприємства, повернуті з відміткою «Організації не існує», що відповідно до ч.8 ст.128 ЦПК України є належним повідомленням.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Михайловська О.М. позов підтримала з підстав, зазначених у позовній заяві та інших заявах по суті справи, просить його задовольнити.

Представник третьої особи Національного банку України Софін О.В. вважав, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, та надав пояснення, аналогічні поясненням, викладеним у відзиві на позов відповідача.

Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

При цьому цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, та кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником об`єкту нерухомого майна будинку, пивний бар «Дюна», загальною площею 35.2 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 20.09.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Апостолівського РНО Штефан В.В. (т.1, а.с.17-18).

07.05.2013р. між ПАТ «БАНК КАМБІО» (Кредитор) та ТОВ «Фавор- КР» (Позичальник) було укладено кредитний договір № 15/05-2013, відповідно до п.1.1 якого Банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) Позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а Позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно п.1.9 вказаного договору зобов`язання за ним забезпечуються нерухомим майном загальною заставною вартістю 4 688 361 грн., зокрема, нежитловим приміщенням, загальною площею 35.6 кв.м., що належить майновому поручителю ОСОБА_1 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с.19-25).

На забезпечення виконання Позичальником зобов`язань по кредитному договору між ПАТ «БАНК КАМБІО» (Іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (Іпотекодавець) 11.05.2013 р. укладено договір іпотеки № 15/05-2013-9, відповідно до п.1 якого Іпотекодавець передав Іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, нежитлове приміщення будинок, пивний бар «Дюна», загальною площею 35.2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (предмет іпотеки) (т.1, а.с.26-29).

Крім того, 03.09.2014 р. між ПАТ «БАНК КАМБІО» (Кредитор), ТОВ «Фавор-КР» (Боржник) та ОСОБА_6 (Поручитель) укладено договір Поруки № 15/05-2013-18, відповідно до умов якого Поручитель поручається перед Кредитором за виконання обов`язків Боржником перед Кредитором за кредитним договором № 15/05-2013 від 07.05.2013 р., укладеним між Боржником та Кредитором (т.1, а.с.150-151).

Відповідно до постанови Правління НБУ № 510/БТ від 19.08.2014 р. призначено з 19.08.2014 р. до 14.02.2015 р. куратора ПАТ «БАНК КАМБІО» (т.1, а.с.136-137).

24.09.2014 р. ПАТ «БАНК КАМБІО» направлено приватному нотаріусу Криворізького міського нотаріального округу Чорній О.С. лист за № 400 про вилучення запису про іпотеку в Державному реєстрі Іпотек у зв`язку із повним погашенням кредитних зобов`язань ТОВ «Фавор-КР» перед ПАТ «БАНК КАМБІО» за кредитним договором від 07.05.2013 р. № 15/05-2013 та припиненням дії договорів іпотеки, у тому числі договору іпотеки № 15/05-2013-9 від 11.05.2013 р., згідно якого в іпотеку передано нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с.30).

Постановою Правління НБУ від 25.09.2014 р. № 603/БТ ПАТ «БАНК КАМБІО» віднесено до категорії проблемних строком на 180 днів (т.1, а.с.139-141).

16.07.2018 р. ПАТ «БАНК КАМБІО» видано наказ № 108, відповідно до якого створено комісію для забезпечення підготовки, аналізу та узагальнення аналітичної інформації щодо правочинів, укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку за період з 05.12.2013 р. по 05.12.2014р., які можуть мати ознаки нікчемності (т.1, а.с.132).

18.07.2018 р. ПАТ «БАНК КАМБІО» видано наказ № 109, відповідно до якого затверджено Акт Комісії з перевірки правочинів на предмет нікчемності від 18.07.2018 р., згідно з яким у правочинах виявлено ознаки нікчемності та вказано застосувати наслідки нікчемності до вказаних правочинів у відповідності до протоколу № 161 засідання малого комітету з управління активами ПАТ «БАНК КАМБІО». Згідно Додатку № 1 до вказаного наказу нікчемними визнано правочини, зокрема, договір поруки № 15/05-2013-18 від 03.09.2014, укладений між ПАТ «БАНК КАМБІО», ТОВ «Фавор-КР» та громадянкою України ОСОБА_6 , та правочин щодо відступлення/розірвання/припинення Договору іпотеки № 15/05-2013-9 від 11.05.2013, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Чорною О.С. за № 897, предмет іпотеки нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , будинок пивного бару « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 35.2 кв.м., яке належить майновому поручителю ОСОБА_1 (т.1, а.с.133-135).

04.10.2018 р. ПАТ «БАНК КАМБІО» на адресу позивача направлено повідомлення за № 22/2070 про виявлення ознак нікчемності правочинів, у тому числі договору поруки № 15/05-2013-18 від 03.09.2014, укладеного між ПАТ «БАНК КАМБІО», ТОВ «Фавор-КР» та громадянкою України ОСОБА_6 , та правочину щодо відступлення/розірвання/припинення договору іпотеки № 15/05/2013-9 від 11.05.2013 р., посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Чорною О.С., зареєстрованого за № 897, іпотекодавець ОСОБА_1 , до яких застосовано наслідки нікчемності правочинів, в т.ч. здійснено зворотні транзакції по рахунку за нікчемним правочином (т.1, а.с.31-35).

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, 14.02.2019 р. право власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , припинене та зареєстроване право власності на вказаний об`єкт нерухомості за ПАТ «БАНК КАМБІО». Дані реєстраційні дії вчинені державним реєстратором Ковальовим С.В. КП «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Дніпропетровської області на підставі повідомлення про нікчемність правочину та застосування наслідків нікчемності № 22/2070 від 04.10.2018 р., виданого Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «БАНК КАМБІО» Севериним Ю.П.; рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень ДП УкрПошта; опису вкладення до цінного листа; договору іпотеки № 15/05-2013-9 від 11.05.2013 р., посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Чорною О.С. (т.1, а.с.36-40).

Зважаючи на те, що позивач вважає себе власником нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , однак вказаний об`єкт нерухомості вибув із володіння позивача як власника поза її волею, внаслідок чого державним реєстратором були вчинені дії щодо державної реєстрації припинення права власності позивача та виникнення права власності у відповідача, а право власності на даний спірний об`єкт відповідачем не визнається, позивач звернувся із відповідним позовом до суду за захистом свого права власності.

Згідно зі ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Окрім того, відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст.ст.317,319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Як встановлено у судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, позивач 20.09.2007 року відповідно до договору купівлі-продажу будинку, пивного бару « ІНФОРМАЦІЯ_1 » набула право власності на вказаний об`єкт нерухомості, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на вказаний об`єкт нерухомості було зареєстроване за позивачем у встановленому законом порядку (т.1, а.с.17-18).

Доказів визнання вказаного правочину недійсним учасниками процесу суду не надано, а судом не здобуто.

Отже, позивачем правомірно, відповідно до закону набуто право власності на спірний об`єкт нерухомості.

Стаття 321 ЦК України встановлює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому слід зазначити, що відповідно до вимог ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам`яток історії та культури; 6) викупу земельної ділянки у зв`язку із суспільною необхідністю; 7) викупу нерухомого майна у зв`язку з викупом з метою суспільної необхідності земельної ділянки, на якій воно розміщене; 8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника.

Відповідно до ч.2. ст.346 ЦК України право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Водночас, як вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, право власності позивача на спірний об`єкт нерухомого майна припинено та право власності відповідача на вказаний об`єкт набуто на підставі рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень ДП «УкрПошта»; опису вкладення до цінного листа; договору іпотеки № 15/05-2013-9 від 11.05.2013 р., посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Чорною О.С., повідомлення про нікчемність правочину та застосування наслідків нікчемності, № 22/2070 від 04.10.2018 року, виданого Уповноваженою особою фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «БАНК КАМБІО» Севериним Ю.П.

Заперечуючи проти позовних вимог щодо неправомірності припинення права власності позивача та набуття права власності відповідачем на спірний об`єкт нерухомості, відповідач посилається на те, 18.07.2018 р. Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб видано наказ № 109, згідно якого затверджено акт комісії з перевірки правочинів на предмет нікчемності від 18.07.2018 р., відповідно до якого виявлено ознаки нікчемності у ряді правочинів, які укладались протягом року до моменту введення тимчасової адміністрації банку, зокрема, у договорі поруки № 15/05-2013-18 від 03.09.2014 р., укладеного між ПАТ «БАНК КАМБІО», ТОВ «Фавор-КР» та громадянкою України ОСОБА_6 ; правочині щодо відступлення/розірвання/припинення договору іпотеки від 11.05.2013 р., посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Чорною О.С., зареєстрований за № 897, іпотекодавець ОСОБА_1 . Оскільки недійсність вказаних правочинів встановлена законом з моменту його вчинення і не потребує для визнання таким ніяких додаткових дій чи рішень, а згідно п.4 ч.2 ст.37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право повідомляти сторони за договорами, зазначеними у ч.3 ст.38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів, то застосування наслідків недійсності нікчемних правочинів є не лише правом, а й законним обов`язком уповноваженої особи Фонду та здійснене відповідно до закону.

Однак із такими твердженнями відповідача суд погодитись не може, з огляду на наступне.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він визнаний судом недійсним.

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Згідно ст.216 даного кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

У відповідності до ст.37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право: 1) вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку; 2) укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, встановлених цим Законом; 3) продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій; 4) повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 5) заявляти від імені банку позови майнового та немайнового характеру до суду, у тому числі позови про винесення рішення, відповідно до якого боржник банку має надати інформацію про свої активи; 6) звертатися до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення в разі виявлення фактів шахрайства та інших протиправних дій працівників банку або інших осіб стосовно банку; 7) залучати до роботи у процесі здійснення тимчасової адміністрації за рахунок банку на підставі цивільно-правових договорів інших осіб (радників, аудиторів, юристів, оцінювачів та інших) у межах кошторису витрат, затвердженого виконавчою дирекцією Фонду. Такі договори можуть бути розірвані в односторонньому порядку у день повідомлення Фондом другої сторони про таке розірвання з наслідками, встановленими цивільним законодавством; 8) призначати проведення аудиторських перевірок та юридичних експертиз з питань діяльності банку за рахунок банку в межах кошторису витрат, затвердженого виконавчою дирекцією Фонду; 9) приймати на роботу, звільняти з роботи чи переводити на іншу посаду будь-кого з керівників чи працівників банку, переглядати їх службові обов`язки, змінювати розмір оплати їх праці з додержанням вимог законодавства України про працю; 10) зупиняти розподіл капіталу банку чи виплату дивідендів у будь-якій формі; 11) вчиняти дії, спрямовані на виконання плану врегулювання, відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Фонду.

У свою чергу приписами ст.38 даного Закону унормовано, що протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов`язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Фонд, зокрема, протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

У разі отримання повідомлення Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину. Такий нікчемний договір не може бути використаний для визначення ринкової ціни.

Фонд вживає передбачені законодавством заходи щодо стягнення простроченої заборгованості позичальників та інших боржників банку.

Отже, з аналізу чинного законодавства, яке регламентує спірні правовідносини, слідує, що Фонд або його уповноважена особа наділені повноваженнями щодо виявлення факту нікчемності правочинів, тобто мають право здійснити перевірку таких правочинів стосовно їх нікчемності, прийняти відповідне рішення про виявлення факту нікчемності правочину і повідомити про це сторони правочину, а також вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності правочинів.

У свою чергу, можливість Фонду чи його уповноваженої особи вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності правочинів жодним чином не тотожне самостійному застосуванню таких наслідків, оскільки в силу вимог чинного законодавства, отримавши повідомлення Фонду про нікчемність правочину, контрагент зобов`язаний повернути належне банку майно самостійно, а у разі невиконання останнім такого обов`язку банк може звернутись до суду із вимогою про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, під час розгляду якої судом буде здійснено оцінку щодо наявності чи відсутності підстав для нікчемності правочину та прийнято відповідне рішення щодо застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, що повністю узгоджується із правовою позицією ВП Верховного Суду по справі № 910/12294/16.

Так, згідно правової позиції ВП ВС, викладеної у постанові від 11 квітня 2018 року по справі № 910/12294/16, наказ про віднесення правочинів до нікчемних є результатом внутрішньої перевірки правочинів Банку, забезпеченої уповноваженою особою Фонду, і внутрішнім документом Банку, обов`язковим для виконання працівниками, та не породжує обов`язків у контрагентів Банку, оскільки обов`язок повернути майно (кошти) виникає у контрагентів не на підставі наказу про виявлення нікчемних правочинів, а в силу закону (частини другої статті 215 ЦК України). Таке майно (кошти) може бути повернуто або добровільно, або у примусовому порядку на підставі судового рішення.

Щоб застосувати наслідки нікчемного правочину, Банк як сторона такого правочину повинен звернутися з відповідним позовом до суду. Вказане свідчить про відсутність у Фонду та його уповноваженої особи повноважень відносно контрагентів Банку у правочинах, віднесених у наказі, підписаному уповноваженою особою Фонду, до нікчемних.

Аналогічна позиція міститься також у постанові ВП ВС від 04.06.2019 р. по справі від 96/3156/17, згідно якої Верховний Суд вказав, що за результатами перевірки, здійсненої відповідно до статті 38 цього Закону, виявляються правочини, які є нікчемними в силу приписів (на підставі) закону. При виявленні таких правочинів Фонд, його уповноважена особа чи банк не наділені повноваженнями визнавати або встановлювати правочини нікчемними.

Відповідний правочин є нікчемним не за рішенням уповноваженої особи Фонду, а відповідно до закону. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення на підставі частини другої статті 215 Цивільного кодексу України та частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. Рішення уповноваженої особи Фонду не є підставою для застосування таких наслідків. Таке рішення є внутрішнім розпорядчим документом, прийнятим уповноваженою особою, що здійснює повноваження органу управління банку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі № 826/1476/15, викладено позицію, відповідно до якої якщо внаслідок проведених операцій Фонду, а не банку, завдані збитки (штучно збільшена сума гарантованих державною виплат), то стаття 38 Закону 4452-VI не може бути застосована, а Фонд має звертатися до суду з вимогою про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину на підставі статті 228 ЦК України. Лише за наявності рішення суду можна застосовувати до позивача будь-які наслідки недійсності нікчемного правочину за цією статтею.

При цьому при виявленні нікчемних правочинів Фонд, його уповноважена особа чи банк не наділені повноваженнями визнавати правочини нікчемними. Правочин є нікчемним відповідно до закону, а не наказу банку, підписаного уповноваженою особою Фонду. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону (частини другої статті 215 ЦК України та частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI) незалежно від того, чи була проведена передбачена частиною другою статті 38 цього ж Закону перевірка правочинів банку і виданий згаданий наказ. Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. Наказ банку не є підставою для застосування таких наслідків. Такий наказ є внутрішнім розпорядчим документом банку, який підписано уповноваженою особою Фонду особою, що здійснює повноваження органу управління банку. Тому факт того, що наказ уповноваженої особи Фонду не був оскаржений позивачем і є чинним, жодним чином не впливає на нікчемність правочину».

Отже, для застосування наслідків нікчемності правочинів, які Банк вважав недійсними в силу вимог ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Банк мав звертатися до суду з вимогою про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину на підставі статті 228 ЦК України і лише за наявності рішення суду можна було б застосовувати будь-які наслідки недійсності нікчемного правочину за цією статтею.

При цьому станом на час розгляду справи у суді відповідачем не надано доказів наявності судового рішення, яке набрало законної сили, про застосування наслідків недійсності по договору поруки № 15/05-2013-18 від 03.09.2014 р., укладеного між ПАТ «БАНК КАМБІО», ТОВ «Фавор-КР» та громадянкою України ОСОБА_6 ; правочину щодо відступлення/розірвання/припинення договору іпотеки від 11.05.2013 р., посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Чорною О.С., зареєстрований за № 897, іпотекодавець ОСОБА_1 .

Водночас наведений вище висновок суду щодо неможливості Фондом чи його уповноваженою особою самостійно за відсутності судового рішення застосовувати наслідки недійсності нікчемного правочину, жодним чином не суперечить правовим позиціям ВС, які викладені у постанові від 14.08.2018 р. по справі № 911/924/16, постанові від 27.11.2018 р. по справі № 910/4123/16, постанові від 25.04.2018 р. по справі № 910/10371/16, постанові від 05.04.2017 р. по справі № 910/10369/16 та постанові від 14.03.2017 р. по справі № 910/10365/16, на які посилається відповідач, оскільки висновки Суду у вказаних справах стосуються наявності чи відсутності підстав, які свідчать про нікчемність правочину, а не застосування наслідків нікчемного правочину.

Крім того, суд зауважує, що всупереч вимогам ч.2 ст.19 Конституції України та положенням ч.2 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» відповідачем в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб протягом дії тимчасової адміністрації з 05.12.2014 року не здійснювалася перевірка на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними. Як встановлено судом, вказана перевірка була здійснена лише під час ліквідації ПАТ «БАНК КАМБІО», що є істотним порушенням визначеної законом процедури.

Статтею 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначені повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб під час здійснення тимчасової адміністрації. Зокрема, пунктом 1 частини четвертої цієї статті встановлено, що Фонд протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Пунктом 1 розділу ІІ Порядку № 826 визначено, що протягом трьох робочих днів з дати запровадження Фондом тимчасової адміністрації Уповноважена особа Фонду розпочинає перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації у банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними.

Відповідно до пунктів 2 та 3 розділу ІІ Порядку № 826 Уповноважена особа Фонду забезпечує ефективний та ґрунтовний аналіз всіх документів, пов`язаних із вчиненням правочинів (укладенням договорів), а також проведення неупередженого дослідження наявних доказів, які мають підтвердити правомірність або неправомірність їх вчинення (укладення).

Уповноважена особа Фонду своїм розпорядчим документом створює комісію для здійснення перевірки документів, пов`язаних із вчиненням правочинів (укладенням договорів), метою якої є виявлення фактів нікчемності таких правочинів (укладених договорів), виявлення фактів шахрайства та інших протиправних дій зі сторони працівників банку або інших осіб стосовно банку (далі - Комісія).

Зі змісту наведених правових норм вбачається, що процедура забезпечення перевірки правочинів на предмет їх нікчемності включає, зокрема, такі дії, як утворення комісії для здійснення перевірки, проведення аналізу всіх документів, пов`язаних із вчиненням правочинів (укладенням договорів), які у сукупності складають власне перевірку правочинів. При цьому, як слідує зі змісту статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», такі дії мають бути здійсненні саме у період дії тимчасової адміністрації банку.

Крім того, повноваження Фонду (Уповноваженої особи Фонду) під час здійснення ліквідації банку визначені статтею 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в якій відсутні такі повноваження, як здійснення перевірки правочинів банку на предмет їх нікчемності. У цей період Уповноважена особа має право лише повідомляти осіб про нікчемність правочинів, однак проведення їх перевірки може здійснюватися у період дії тимчасової адміністрації (правова позиція Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 26.05.2020 року, постанова у справі № 826/17586/16).

Щодо можливості виникнення у Банку права власності на спірний об`єкт нерухомості як у іпотекодержателя, то слід зазначити наступне.

Згідно зі ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписом ч.1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно ч.1 ст.553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до ст.554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно ч.ч.1,2 статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи (ст.608 ЦК України), ліквідацією юридичної особи (ст.609 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 575 Цивільного кодексу України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина 4 статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено підстави припинення іпотеки, а саме: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Разом з тим, відповідно до п.7.4 Іпотечного договору, укладеного між сторонами, передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватись у позасудовому порядку шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку». Іпотекодержатель зобов`язаний не менш ніж за 30 календарних днів до прийняття Предмету іпотеку у власність письмово повідомити Іпотекодавця про своє рішення. Правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, в Бюро технічної інвентаризації є цей Договір іпотеки з відповідним застереженням.

Іпотечне застереження, яке викладено в п.7.4. цього Договору, є правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є Предметом іпотеки, у разі повного або часткового невиконання Іпотекодавцем умов Іпотечного та/або Позичальником умов Кредитного договору.

Згідно з ч.1 статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Законодавець фактично визначає іпотечне застереження окремим правочином, за яким у сторін виникають певні права та обов`язки та який є підставою для вчинення дій щодо реєстрації права власності на заставне майно.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 554/14813/15-ц від 11.04.2018 р.

Отже, умови застосування іпотечного застереження, передбачені Іпотечним договором, Банком не були виконанні.

Крім того, 12 вересня 2014 року ОСОБА_6 як поручителем було здійснено погашення заборгованості за Кредитним договором № 15/05-2013 від 07 травня 2013 року. В призначені платежу зазначено: «Погашення заборгованості за Кредитним договором № 15/05-2013 від 07.05.2013 року на підставі договору поруки № 15/05-2013-18 від 03.09.2014 року» (т.1, а.с.144).

24 вересня 2014 р. у зв`язку з повним погашенням кредитних зобов`язань за кредитним договором вказаний договір іпотеки було припинено та/або розірвано, про що було внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у зв`язку з чим права ПАТ «БАНК КАМБІО» як іпотекодержателя на спірний об`єкт нерухомості було припинено.

Отже, право вимоги ПАТ «БАНК КАМБІО» як кредитора за Кредитним договором було припинено у зв`язку з повним виконанням зобов`язання поручителем та боржником, так і за іпотечним договором у зв`язку з виконанням зобов`язання, забезпеченого іпотекою відповідно до приписів Цивільного Кодексу України.

З огляду на наведене, судом не встановлено передбачених чинним законодавством підстав для припинення права власності у ОСОБА_1 на нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та підстав для набуття права власності на вказаний об`єкт нерухомості за ПАТ «БАНК КАМБІО».

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 ст.16 ЦК України передбачено способи захисту цивільних прав, одним із яких є визнання права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи з наведеного положення особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності:

1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права);

2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У такому разі позивачем у позові про визнання права власності є особа, яка вже є власником.

У свою чергу, відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес.

Разом з тим, в силу приписів ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Отже, враховуючи, що спірний об`єкт нерухомого майна вибув з володіння позивачки як власника не з її волі та за відсутності правових підстав, вказане майно підлягає витребуванню з чужого володіння, а також враховуючи, що право власності позивача на нежитлове приміщення оспорюється та не визнається відповідачем, вимога про визнання права власності на нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно

Положеннями ч.2 ст.3 вказаного Закону встановлено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до п.9 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» підставою для державної реєстрації прав та документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 2 жовтня 2018 року по справі № 911/488/18, державній реєстрації підлягає заявлене право, і здійснюється вона суб`єктом державної реєстрації не за власною ініціативою, а на підставах, встановлених законом, зокрема на підставі заяви особи, за якою проводиться реєстрація права. Тобто відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають саме між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії. Якщо в результаті державної реєстрації права власності за третьою особою суб`єктом звернення за послугою порушується (не визнається, оспорюється) право власності позивача, то виникає спір про цивільне право. Ця особа і має бути належним відповідачем у спорі про скасування запису про проведену державну реєстрацію речового права, адже наслідки вирішення такого спору судом безпосередньо впливають на зміст і стан цього права.

Окрім того, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 11.04.2018 р. у справі № 554/14813/15-ц, за відсутності доказів укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя у матеріалах справи прийняття рішення про державну реєстрацію права власності як такого, що виникає на підставі договору іпотеки, є протиправним.

З огляду на наведене, враховуючи, що у процесі розгляду справи встановлено належність позивачу на праві приватної власності відповідно до договору купівлі-продажу від 20.09.2007 року нежитлового приміщення, пивного бару « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відтак, задоволення вимоги позивача про визнання права власності на вказаний об`єкт нерухомості, вимога позивача про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію припинення права власності позивача та рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на спірний об`єкт нерухомого майна за відповідачем підлягають задоволенню у повному обсязі.

Інші доводи відповідача, зазначені у відзиві на позов, не впливають на прийняття судом вказаного рішення.

Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно до розміру задоволених вимог. Так, позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в розмірі 3338,2 грн. (т.1, а.с.11), на підставі ухвали суду від 27.01.2020 року (т.2, а.с.110-114) позивачу повернуто судовий збір в розмірі 768,4 грн., тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2569.8 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.77-83,89,95,259,263,265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «БАНК КАМБІО», треті особи на стороні відповідача державний реєстратор Комунального підприємства «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Дніпропетровської області Ковальов Сергій Вадимович, Національний банк України, про скасування рішення про державну реєстрацію припинення права власності, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити.

Скасувати рішення державного реєстратора КП «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Дніпропетровської області Ковальова Сергія Вадимовича про державну реєстрацію припинення права власності ОСОБА_1 , а саме: рішення про державну реєстрацію переходу прав власності - повне відчуження, індексний номер рішення: 45515090 від 14.02.2019 року 08:04:31, ОСОБА_5 , КП «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Дніпропетровської області, щодо нежитлового приміщення, будинок пивного бару « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 35.2 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3).

Скасувати рішення державного реєстратора КП «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Дніпропетровської області Ковальова Сергія Вадимовича про реєстрацію права власності ПАТ «БАНК КАМБІО» (), а саме: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 45515090 від 14.02.2019 року 08:00:18, Ковальов Сергій Вадимович, КП «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Дніпропетровської області, щодо нежитлового приміщення, будинок пивного бару « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 35.2 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3). Номер запису про право власності: 30281780.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на нежитлове приміщення, будинок пивного бару « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 35.2 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3).

Витребувати нежитлове приміщення, будинок пивного бару « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 35.2 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3) з чужого незаконного володіння ПАТ «БАНК КАМБІО».

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «БАНК КАМБІО» (вул. Драгомирова, 10/10, м. Київ, ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) 2569.8 грн. сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Апостолівський районний суд Дніпропетровської області суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та проголошено 06 листопада 2020 року.

Суддя: Т.А.Чумак