Справа № 492/1534/20
Провадження № 2/492/450/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2020 року м. Арциз

Арцизький районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді Череватої В.І.,

за участю секретаря судового засідання Каширної О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Арцизі Одеської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Кам`янської сільської ради Арцизького району Одеської області, Арцизької міської ради про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за вимушений прогул, моральної шкоди, -

Представник відповідача Арцизької міської ради Торган В.В.,

ВСТАНОВИВ:

06.11.2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який в подальшому був уточнений, в якому просила суд визнати, що звільнення ОСОБА_1 з посади завідуючої Дошкільним навчальним закладом ясла-садок «Колосок» () відбулося без законних підстав, поновити ОСОБА_1 на посаді завідуючої дошкільним навчальним закладом ясла-садок «Колосок» () шляхом скасування розпорядження голови Кам`янської сільської ради Арцизького району Одеської області № 4/ос від 22.06.2020 р., стягнути з Арцизької міської ради () на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.07.2020 р. по день фактичного поновлення на роботі, виходячи із розміру середнього заробітку у розмірі 7 270,76 грн., стягнути з Арцизької міської ради () на користь ОСОБА_1 компенсацію за нанесену моральну шкоду у розмірі 20 000 грн. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді завідуючої дошкільним навчальним закладом ясла - садок «Колосок» () та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 7 270,76 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що працювала на посаді завідуючої дошкільним навчальним закладом ясла-садок «Колосок» в період з 16.07.2012 р., та була звільнена 22.06.2020 р. на підставі розпорядження Кам`янської сільської ради Арцизького району Одеської області № 4-ос. Вважає, що її звільнення з посади завідуючої дошкільним навчальним закладом ясла-садок «Колосок» є незаконним та безпідставним з наступних підстав.

22 червня 2020 р., внаслідок довготривалого особистого конфлікту з головою Кам`янської сільської ради Арцизького району Одеської області ОСОБА_2 , під примусом останньої позивач була змушена написати заяву про звільнення за угодою сторін. 25 червня 2020 р., позивач подала до Кам`янської сільської ради Арцизького району Одеської області письмову заяву про відкликання раніше поданої заяви про звільнення. В період з червня по жовтень 2020 року включно позивач продовжувала працювати на займаній посаді та виконувати свої функціональні обов`язки, і голова Кам`янської сільської ради Арцизького району Одеської області про це була обізнана. Позивач вважає її звільнення незаконним, оскільки її звільнення відбулося без законної підстави та з грубим порушенням норм законодавства про працю, що зумовило звернення до суду з наявним позовом за захистом своїх порушених прав.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Череватій В.І.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст. ст. 128, 130, 131 ЦПК України.

Ухвалою суду від 25 листопада 2020 року провадження у справі відкрито.

Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін що узгоджується з ч. 4 ст. 19, ст. 274 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, звернулася до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, згідно якої позов підтримала частково, просила суд судові витрати на її користь не стягувати.

Представник відповідача - Кам`янської сільської ради Арцизького району Одеської області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причину своєї неявки суду не повідомив, з заявою про розгляд справи за його відсутності до суду не звертався.

Представник відповідача - Арцизької міської ради Торган В.В. у судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, та з відзивом на уточнену позовну заяву, згідно якого позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання звільнення незаконним та поновлення її на роботі визнав, в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та завданої моральної шкоди просив відмовити.

Крім того, у зв`язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, в судове засідання в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд приходить до наступних висновків.

Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16), Цивільному процесуальному кодексі України (ст. 4).

Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 12 України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що наказом відділу освіти Арцизької районної державної адміністрації Одеської області від 16.07.2012 року № 113-К, ОСОБА_1 призначено на посаду вихователя дошкільного навчального закладу Кам`янської сільської ради, на посаду завідувача дошкільного навчального закладу «Колосок» цієї ж сільради з 16.07.2012 року.

22.06.2020 р. на підставі розпорядження Кам`янської сільської ради Арцизького району Одеської області № 4-ос, ОСОБА_1 була звільнена з 1 липня 2020 р. за угодою сторін. В розпорядженні вказано: «Звільнити ОСОБА_1 з посади завідуючої дошкільним навчальним закладом «Колосок» с. Кам`янське, комунальної власності Кам`янської сільської ради з 01 липня 2020 року за угодою сторін». «Головному бухгалтеру Кам`янської сільської ради ОСОБА_3 провести нарахування невикористаної щорічної основної відпустки та матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі одного посадового окладу». « ОСОБА_1 провести передачу матеріальних активів, кадрових документів, у тому числі трудових книжок, Кам`янській сільській раді за актом прийому - передачі». Підпис ОСОБА_1 про ознайомлення з розпорядженням відсутній.

Позивач в позовній заяві вказує, що 22 червня 2020 р., внаслідок довготривалого особистого конфлікту з головою Кам`янської сільської ради Арцизького району Одеської області ОСОБА_2 , під примусом останньої ОСОБА_1 була змушена написати заяву про звільнення за угодою сторін. Заява була написана позивачем в присутності голови Кам`янської сільської ради Арцизького району Одеської області Рибак О.С. та свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 25 червня 2020 р., ОСОБА_1 подала до Кам`янської сільської ради Арцизького району Одеської області письмову заяву про відкликання раніше поданої заяви про звільнення, що підтверджується поясненнями свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , що підтверджується протоколом опитування адвокатом свідків.

В період з червня по жовтень 2020 року включно позивач продовжувала працювати на займаній посаді та виконувати свої функціональні обов`язки, що підтверджується поясненнями працівників дошкільного навчального закладу ясла-садок «Колосок», медичною сестрою дошкільного навчального закладу "Колосок" села Кам`янське Арцизького району ОСОБА_5 , вихователем, Т.В.О. завідувачки дошкільного навчального закладу "Колосок" села Кам`янське Арцизького району з 02.11.2020 р., ОСОБА_4 , методистом відділу освіти молоді та спорту Арцизькоі РДА з дошкільного виховання ОСОБА_6 , та підписаними позивачем ОСОБА_1 документами, а саме: клопотанням за вих. №5 від 10.07.2020 р., клопотанням за вих. №6 від 10.07.2020 р., клопотанням за вих. №7 від 17.07.2020 р., заявою за вих. №8 від 02.09.2020 р., довідкою якісного складу педагогічних працівників дошкільного закладу "Колосок" станом на 05.09.2020 р., відомостями про якісний та кількісний склад педагогічних працівників та керівників дошкільного закладу "Колосок" за вих. №09 від 08.09.2020 р., відомостями про мережу закладів дошкільної освіти Болградського району за вих. №10 від 08.09.2020 р., історичною довідкою, загальними відомостями за вих. № 11 від 08.09.2020 р., відомостями щодо кількості дітей, відомостями про кількість дошкільного віку та форми здобуття ними дошкільної освіти в ДНЗ "Колосок" з вих. №12 від 21.09.2020 р., відомостями про педагогічних працівників ЗДО "Колосок " на 2020- 2021 навчальний рік за вих. №13 від 01.10.2020 р., тарифікаційного списку від 01.09.2020 р., штатного розпису на 2020 рік від 01.09.2020 р., списку педагогічних працівників ЗО "Колосок" 05.09.2020 р., відомостей щодо діяльності закладу дошкільної освіти "Колосок" під час адаптивного карантину станом на 14.09.2020 р., відомостей щодо діяльності закладу дошкільної освіти "Колосок" під час адаптивного карантину станом на 21.09.2020р., відомостей щодо діяльності закладу дошкільної освіти "Колосок" під час адаптивного карантину станом на 28.09.2020 р., відомостей щодо діяльності закладу дошкільної освіти "Колосок" під час адаптивного карантину станом на 05.10.2020р., заявкою на відкриття вільних місць в АІСРД за вих. №14 від 01.10.2020р., графіком роботи вихователів ДНЗ "Колосок" на вересень 2020 р., графіком роботи вихователів ДНЗ "Колосок" на жовтень 2020 р., відомостями щодо аналізу виконання норм харчування в ДНЗ "Колосок" за 2020 рік, звітом керівника ДНЗ "Колосок" ОСОБА_1 за 2019-2020 навчальний рік, річного плану роботи ДЗ "Колосок" на 2020-2021 рік від 21.08.2020р., наказу №10-К від 10.07.2020р., заявою від 17.06.2020р., наказу №12-К від 01.10.2020р., заяви від 28.09.2020р., наказу №13-К від 01.10.2020р., заявою від 01.10.2020р., заявою від 11.08.2020р., заявою від 11.08.2020р., меню від 01.10.2020р., меню від 02.10.2020р., меню від 05.10.2020р., меню від 06.10.2020р., меню від 07.10.2020р., меню від 08.10.2020р., меню від 09.10.2020 р., актом готовності дошкільного навчального закладу до 2020/2021 навчального року, де в останньому ОСОБА_1 зазначена як керівник навчального закладу Комунальної організації Дошкільний навчальним закладом ясла-садок «Колосок» станом на 11.08.2020 р.

На багатьох документах наявний вихідний штамп дошкільного навчального закладу ясла-садок «Колосок», що свідчить про те, що голова сільської ради була обізнана про те, що позивач продовжувала працювати на займаній посаді та виконувати свої функціональні обов`язки.

Крім того, голова сільської ради на заяві ОСОБА_1 від 11.08.2020 р., про надання щорічної відпустки власноручно написала, що заперечує, у зв`язку з плановим відкриттям закладу 01.09.2020 р., та фінансовим дефіцитом, та підписала заяву власним підписом.

Спір виник з приводу законності звільнення позивача з роботи за власним бажанням за умови подання нею заяви про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням.

За правилами статті 39 КЗпП України строковий трудовий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу.

Частиною першою статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору (частина друга статті 38 КЗпП України).

Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року визначено, що у справах про звільнення особи за власним бажанням суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (частина четверта статті 24 КЗпП України).

Отже, наведеними вище положеннями КЗпП України визначено, що при розірванні трудового договору з ініціативи працівника, роботодавець може звільнити працівника у день, вказаній в заяві за умови, якщо працівник сам визначає цей день датою звільнення, вказавши при цьому поважну причину, яка зумовила прийняття ним рішення про звільнення (переїзд на нове місце проживання, вступ до навчального закладу, переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість тощо).

Як вбачається зі змісту поданої ОСОБА_1 заяви про звільнення за власним бажанням, вона зазначила дату звільнення та не зазначила жодної з поважних причин, перелік яких міститься в статті 38 КЗпП України.

Як встановлено в судовому засіданні з наказом про звільнення позивач не була ознайомлена, в день її звільнення з посади 22 червня 2020 року вона перебувала на робочому місці, і в цей же день написала заяву на звільнення, що свідчить про написання її під тиском, а відкликання цієї заяви 25.06.2020 року також підтверджує відсутність вільного волевиявлення ОСОБА_1 на звільнення з роботи.

У постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору суди повинні з`ясувати, зокрема, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення.

Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.

Право громадянина на працю та гарантії захисту від незаконного звільнення, а також створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею, рівних можливостей у виборі професії та роду трудової діяльності, та забезпечення гарантій захисту працівника від незаконного звільнення закріплено статтею 43 Конституції України.

Приймаючи рішення про звільнення позивача за власним бажанням, відповідач повинен був діяти обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, неупереджено, добросовісно та розсудливо з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

ОСОБА_1 подала до Кам`янської сільської ради Арцизького району Одеської області письмову заяву про відкликання заяви про звільнення.

Відповідно до частин першої, сьомої статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

У відповідності до статті 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 КЗпП України, та в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно усталеної судової практики переведенням на іншу роботу вважається доручення працівнику роботи, що не відповідає спеціальності, кваліфікації чи посаді, визначеній трудовим договором.

П. 5 статті 36 КЗпП України, визначено, що підставами припинення трудового договору є переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду.

Згідно ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що 25.06.2020 року позивачем було подано заяву про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням, тобто реалізоване її право на відкликання заяви про звільнення за власним бажанням протягом строку попередження, закріплене в частині 2 статті 38 КЗпП України, заява про звільнення за власним бажанням не відповідала внутрішній волі позивача, про що було зазначено позивачем та не спростовано відповідачем, чим порушено вимоги ст. 81 ЦПК України, а відтак звільнення позивача відбулося всупереч положенням закону, крім того, після цього позивач ОСОБА_1 перебувала на своєму робочому місці та виконувала свої посадові обов`язки, про що було відмово голові Камянської сільської ради, про що було зазначено позивачем та не спростовано відповідачем, тому позов ОСОБА_1 в цій частині підлягає задоволенню.

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведене звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевірити їх відповідність законові.

Стеттею 134 КЗпП України встановлено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, визначених даною статтею. Тобто, умовою матеріальної відповідальності є доведеність вини.

Щодо позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, слід звернути увагу на наступне.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону.

Такий висновок викладений у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 529/613/17-ц.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Частиною першою статті 235 КЗпП України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За змістом частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Системний аналіз зазначених вище приписів статті 235 КЗпП України, дає підстави дійти висновку про те, що скасування наказу про звільнення працівника автоматично тягне за собою поновлення його на роботі та вирішення питання щодо відшкодування останньому середнього заробітку.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Пунктом 2 Порядку передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 26.08.2020 року у справі N 501/2316/15-ц.

Також, відповідно до п. 21 Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 ( 100-95-п ) (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії.

Таким чином, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхоммноження середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів /годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (п. 8 Постанови № 100).

Згідно із п. 164.2.1, п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту), включаються до складу загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку і є базою оподаткування податком на доходи фізичних осіб.

Відповідно до підпункту 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України, податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст. 167 цього Кодексу.

Таким чином, роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні.

Отже, і зарплата, і середній заробіток, які стягуються судом на користь працівника з роботодавця мають зазначатись судом без виключення з них податків і зборів, які сплачуються роботодавцем під час виконання рішення суду.

Згідно роз`яснень Пленуму ВСУ від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» на суд покладається обов`язок обов`язкового зазначення даної обставини в резолютивній частині рішення суду та зазначенню, що податок і збори підлягатимуть відрахуванню при сплаті.

Таким чином, оскільки позивач підлягає поновленню на роботі, то має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 8 лютого 1995 року № 100, загальний розмір середнього заробітку якого за весь час затримки по день винесення рішення, тобто за період з 01.07.2020 року по 28 грудня 2020 року становить 43624 грн. 98 коп., оскільки:

- термін розрахунку - останні два місяці перед звільненням, тобто травень 2020 року - 7270,76 грн. та червень 2020 року 6232,31 грн., з урахуванням відрахування податків і зборів, які сплачуються роботодавцем;

- середньоденна заробітна плата складає 346 гривень 23 копійок (13503 гривень 07 копійок - заробітна плата за останні два місяці роботи, тобто травень, червень 2020 року / 39 робочі дні = 346 гривень 23 копійок.

- період вимушеного прогулу з 1 липня 2020 року по 28 грудня 2020 року, що складає всього 126 робочих дні;

- загальний розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає: 43624 грн. 98 коп. (346 грн. 23 коп. х 126 робочих дні = 43624 грн. 98 коп.).

Так, в п. 26 постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суди повинні в усіх випадках зазначати в рішенні про негайне його виконання в частині стягнення заробітної плати не більше ніж за один місяць.

Згідно зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом.

Згідно Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості та забезпечує ефективне поновлення в правах.

Згідно ч. 7 ст. 235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню відразу після його оголошення - стаття 235 КЗпП України. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Із системного аналізу вказаних процесуальних норм слідує, що допуск рішення до негайного виконання, тобто до виконання з моменту проголошення рішення, а не з моменту набрання цим рішенням законної сили, у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника та присудження працівникові виплати заробітної плати в частині стягнення за один місяць є обов`язком суду.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідачів на користь позивача заподіяної моральної шкоди, слід звернути увагу на наступне.

У позовній заяві позивач оцінює завдано їй моральну шкоду у сумі 20 000,00 гривень. Мотивує зазначений розмір моральної шкоди тим, що незаконне її звільнення з посади призвело до значних моральних страждань, необхідності прикладання нею додаткових зусиль по організації свого життя.

З цього приводу суд зазначає, що у відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Однак позивачем у відповідності до вимог ст. 23 ЦК України, якою врегульовано відшкодування моральної шкоди, не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння їй моральних страждань чи втрат немайнового характеру.

Відповідно до положень ст. ст. 23, 1167 ЦК України позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав. При цьому, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Як роз`яснено судам в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у принижені честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

В п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам роз`яснено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Отже, позовна вимога про стягнення з відповідачів моральної шкоди у розмірі 20 000,00 гривень, не знайшла свого підтвердження, а тому не підлягає до задоволення.

Таким чином, суд вважає, що позивачем не доведено заподіяння їй моральної шкоди, в зв`язку з чим, в задоволенні позову в цій частині слід відмовити повністю.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа самостійно вибирає спосіб захисту в суді своїх прав і розпоряджається предметом спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з вимогами ст. ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що позов ОСОБА_1 до Кам`янської сільської ради Арцизького району Одеської області, Арцизької міської ради про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за вимушений прогул, моральної шкоди слід задовольнити частково, з підстав, зазначених в рішенні суду.

Наявність чи відсутність наведених обставин та можливість встановлення відповідних фактів суд вирішує відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 27, 57 - 60 ЦПК України, за якими сторони при вирішенні справи зобов`язані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог.

Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін . Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_1 до Кам`янської сільської ради Арцизького району Одеської області, Арцизької міської ради про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за вимушений прогул, моральної шкоди.

В поданій заяві позивач ОСОБА_1 просила суд не стягувати з відповідачів понесені нею судові витрати по справі.

В силу ст. 430 ЦПК України та ч. 5 ст. 235 КЗпП України рішення в частині поновлення на роботі слід допустити до негайного виконання.

Керуючись ст. ст. 2, 21, 40, 43,134, 135, 139, 142, 147, 149, 235 КЗпП України, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, ст. ст. 12, 13, 76, 81, 82, 89, 141, 247, 263 - 265, 354, 430 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Кам`янської сільської ради Арцизького району Одеської області, Арцизької міської ради про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати, що звільнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП: НОМЕР_1 ), з посади завідуючої Дошкільним навчальним закладом ясла-садок «Колосок» () відбулося без законних підстав та скасувати розпорядження голови Кам`янської сільської ради Арцизького району Одеської області № 4/ос від 22.06.2020 р.

Поновити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на посаді завідуючої дошкільним навчальним закладом ясла-садок «Колосок» ()

Стягнути з Кам`янської сільської ради Арцизького району Одеської області (, місцезнаходження: вул. Миру, буд. 3, с. Камянське Арцизького району Одеської області, 68441, Україна) на корить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу з 1 липня 2020 року по 28 грудня 2020 року в розмірі 43624 гривні (сорок три тисячі шістсот двадцять чотири) гривні 98 (дев`яносто вісім) копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду у частині поновлення ОСОБА_1 на роботі допустити до негайного виконання.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через Арцизький районний суд Одеської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 28 грудня 2020 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП: НОМЕР_1 ), яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Кам`янська сільська рада Арцизького району Одеської області, місцезнаходження: Одеська область, Арцизький район, с. Кам`янське, вул. Миру, 3.

Відповідач: Арцизька міська рада, місцезнаходження: Одеська область, м. Арциз, вул. 28 Червня, 95-А.

Суддя

Арцизького районного суду В.І. Черевата

Одеської області