Справа № 201/9587/18
Провадження № 2/201/2215/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2020 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Федоріщева С.С.,

при секретарі Разумняк К.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Ірина Анатоліївна, ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки та додаткових угод до нього недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

04 вересня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Ірина Анатоліївна, ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки та додаткових угод до нього недійсними.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 20 грудня 2015 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №DNG0GA00005658, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 190000 доларів США. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений договір іпотеки №№DNG0GA00005658 від 20 грудня 2005 року, предметом якого виступали майнові права на житловий будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Згодом до вищевказаного договору іпотеки були укладені: додаткова угода № 1 від 21 серпня 2006 року, додаткова угода № 2 від 27 липня 2007 року та додаткова угода № 3 від 10 вересня 2007 року. Позивач вважає, що зміст укладеного договору іпотеки суперечить нормам чинного законодавства України, а додаткові угоди є протиправними, оскільки, ОСОБА_2 є дружиною позивача з 06 жовтня 1978 року. Право власності на вищевказані предмети іпотеки остання набула під час перебування у шлюбі з позивачем, та є їх спільною сумісною власністю. Оскільки позивач нотаріально посвідченої згоди на передачу в іпотеку ОСОБА_2 придбаних нею за час шлюбу будинку та земельної ділянки, не надавав, тому просив суд визнати недійсним договір іпотеки. Стосовно додаткових угод до договору іпотеки позивач зазначив наступне. Додаткова угода № 1 від 21 серпня 2006 року була укладена в порушення вимог чинного законодавства не з ОСОБА_2 , а з позивачем. Додаткову угоду № 2 від 27 липня 2007 року, як зазначає позивач, його дружина ОСОБА_2 не підписувала, підроблений підпис видно неозброєним оком. На думку позивача, відповідно до вищевказаного, визнання договору іпотеки, додаткових угод №1 та №2 недійсними, тягне за собою недійсність додаткової угоди №3

Від позивача до суду надійшла заява, у якій останній позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд розглядати справу без його участі.

Представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» позовні вимоги не визнав, просив застосувати строк позовної давності, про що надав відповідну заяву.

Від третьої особи приватного нотаріуса ДМНО Зайченко І.А. до суду надійшла заява з проханням розглядати справу без її участі. Рішення просила винести згідно чинного законодавства.

Третя особа ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суду не повідомила.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків.

Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб 06 жовтня 1978 року, який було зареєстровано в відділі реєстрації актів цивільного стану м. Нікополя, актовий запис № 1224 (а.с. 13).

В період шлюбу ОСОБА_2 було придбано домоволодіння та земельну ділянку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 79-82).

Як вбачається із позовної заяви, і це не заперечується відповідачем 20 грудня 2015 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №DNG0GA00005658, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 190000 доларів США.

Також встановлено, що в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №DNG0GA00005658 між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений договір іпотеки №№DNG0GA00005658 від 20 грудня 2005 року, предметом якого виступали майнові права на житловий будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14-15).

Згодом до вищевказаного договору іпотеки були укладені: додаткова угода № 1 від 21 серпня 2006 року (між ОСОБА_1 та ПАТ КБ « Приватбанк»), додаткова угода № 2 від 27 липня 2007 року (між ОСОБА_2 та ПАТ КБ « Приватбанк») та додаткова угода № 3 від 10 вересня 2007 року (між ОСОБА_2 та ПАТ КБ « Приватбанк») (а.с. 16-22).

В матеріалах справи міститься заява ОСОБА_1 про надання згоди ОСОБА_2 на укладення договору іпотеки на домоволодіння АДРЕСА_2 та земельну АДРЕСА_3 , на умовах за її розсудом, посвідчена 20 грудня 2005 року приватним нотаріусом ДМНО Зайченко І.А. (а.с. 85).

При вирішенні даного спору суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно з ч. З ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, яке є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Аналізуючи надані докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позивачем, як другим подружжям, було подано заяву-згоду на передачу спільного майна в іпотеку. Дана заява була нотаріально посвідчена.

Що стосується додаткової угоди № 1 до договору іпотеки від 21 серпня 2006 року, укладеної між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк», слід зазначити наступне.

Зміни і доповнення до договору іпотеки складаються у письмову вигляді, підписуються сторонами. Дія додаткової угоди поширюється тільки на відносини сторін, визначені договором.

На момент підписання додаткової угоди №1 від 21 серпня 2006 року, позивач ОСОБА_1 не був стороною іпотечного договору, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк», а тому не мав права підписувати таку угоду.

Що стосується посилання позивача на те, що ОСОБА_2 не підписувала додаткову угоду №2 від 27 липня 2007 року, то суд не бере їх до уваги, оскільки сторонами по справі не було надано жодних доказів на підтвердження цього факту, не було заявлено клопотання про призначення експертизи.

Представник відповідача АТ КБ «Приватбанк наполягав на відмові в задоволенні позовних вимог з підстав наявності згоди на передачі майна в іпотеку та пропуску позивачем строку позовної давності, про що була подана відповідна заява.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин.

Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину.

Вищезазначене дає підстави для висновку про те, що здійснення і захист цивільних прав тісно пов`язані з фактором часу.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, як другий з подружжя, надавав згоду дружині на укладення іпотечного договору 20 грудня 2005 року. Крім того, ОСОБА_2 уклала договір іпотеки від 20 грудня 2005 року в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором №DNG0GA00005658 від 20 грудня 2005 року.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, поданим сторонами з урахуванням фактичних і правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку із недоведеністю та пропуском позовної давності.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 12-13, 77-82, 141, ч. 2 ст. 247, ст. ст. 258-259, 263-266, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Ірина Анатоліївна, ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки та додаткових угод до нього недійсними - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев