Справа № 520/109/19
Провадження № 2/947/544/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2020 року

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Луняченка В.О.,

за участю : секретаря судового засідання Макаренко Г.В.,

представника ОСОБА_1 - адвоката Цапенко В.Р.

представника ОСОБА_2 адвоката Ткаченко О.М.

представника ОСОБА_3 адвоката Голотової М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

До Київського районного суду м. Одеси 03.01.2019 року звернувся ОСОБА_1 із позовом про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованості за договором позики від 15 травня 2012 року у розмірі 30 000 доларів США.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що отримавши від позивача гроші та написавши про це розписку в якої зазначений строк повернення коштів 01.02.2016 року відповідач ОСОБА_2 зобов`язання не виконав, гроші не повернув, а враховуючи що кошти були втрачені на ремонт спільного майна подружжя, грошовий борг підлягає стягненню з подружжя.

Не погоджуючись із заявленими вимогами 07.03.2019 року ОСОБА_3 подала зустрічну позовну заяву та наполягала на визнанні договору позики від 15.05.2012 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 недійсним.

Як встановлено у судовому засіданні згідно розписки від 15 травня 2012 , оригінал якої подано до суду та оглянуто у судовому засіданні , ОСОБА_2 отримав заїм у ОСОБА_1 у вигляді грошової суми у розмірі 30 000 доларів США для ремонту квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язався повернути вказану суму не пізніше 01.02.2016 року.

Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК ).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ).

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Правовідносини пов`язані із виконанням зобов`язань та визнання правочину недійним врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК).

Частинами першою та другою статті 16 ЦК визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

В силу ч.1 ст. 509 ЦК, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст.530 ЦК передбачено, що в разі якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтею 611 ЦК передбачено, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі і сплата неустойки. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання-ч.1 ст.625 ЦК України.

Частиною другою статті 1047 ЦК передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно правової позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 08.10.2020 року у справі №194/1126/18 тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Згідно з вимогами стст.202-204 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 61 Сімейного кодексу України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 Сімейного кодексу України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Верховний Суд у постанові від 03.05.2018 у справі № 639/7335/15-ц, про розгляді правовідносин пов`язаних із стягнення заборгованості за договором позики із подружжя, зазначив що відповідно до встановлених обставин відповідач отримав у борг кошти, при цьому у розписці не зазначено, на які цілі була отримана позика та не вказано, що дружина надавала згоду на її отримання. Суд касаційної інстанції роз`яснив, що тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. А оскільки судами не встановлено, що кошти використані в інтересах сім`ї, ВС не погодився з висновками судів попередніх інстанцій, що внаслідок укладення договору позики виникло зобов`язання в інтересах сім`ї.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.04.2020 року у справі № 638/17330/16ц.

Таким чином суд приходить до висновку що позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за договором позики підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення боргу з особи. Яка безпосередньо зазначила у розписці про отримання грошей та взяла на себе обов`язок щодо їх повернення. В частині вимог до дружини позичальника слід відмовити у задоволені позову. Тому що сам факт зазначена у розписці мети використання грошей не є доказом що гроші дійсно були використані на зазначені цілі в інтересах сім`ї, належних та допустимих доказів цього під час розгляду справи не надано, рішення не може ґрунтуватись на припущеннях. Крім того при розгляді даних вимог суд констатує відсутність письмової згоди дружини на отримання зазначених грошей та будь яких доказів що про існування даного договору та факту отримання грошей їй було відоме.

Верховного Суду у своїй постанові від 04.07.2018 року у справі №761/12665/14-ц зазначила, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. Таким чином, при визначенні зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення зазначає саме розмір іноземної валюти, що підлягає стягненню.

У розписці від 15.05.2012 року сторони не погоджували визначення гривневого еквіваленту виконання зобов`язання, а сума отримана позичальником визначена у доларах США, тому при визначені розміру заборгованості суд вважає що стягнення підлягає відбуватись у валюті зазначеної у розписці, тобто у доларах США.

Що стосується зустрічного позову про визнання правочину недійним та суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог позивача по зустрічному позову та відсутність правових підстав для визнання зазначеного правочину недійсним з урахуванням правової позиції позивача по зустрічному позову. Враховуючи, що розписка у відповідності до законодавства не є безпосереднім договором позики а є лише письмовим підтвердженням факти отримання коштів за договором сама дати її складення. Навіть якщо вона не відповідає зазначеної дати отримання грошей, не може бути єдиною підставою для визнання такого правочину недійсним.

Судові витрати, відповідно до вимог ч.1 ст. 133 ЦПК, складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК ).

Враховуючи, що згідно квитанції про сплату №33 від 04.02.2019 року позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 8410,00 грн. ( а/с 26), зазначені судові витрати підлягають стягненню на його користь пропорційно задоволеним вимогам із відповідача ОСОБА_2 .

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258,259, 263-265,268,273,354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Задовольнити частково позов ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 , зазначене місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_3 ( РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_4 ) про стягнення заборгованості за договором позики від 15 травня 2012 року.

Стягнути з ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість за договором позики від 15.05.2012 року у розмірі 30 000 ( тридцять тисяч ) доларів США.

Відмовити у стягнення заборгованості за договором позики від 15.05.2012 року з ОСОБА_3 .

Відмовити у задоволені зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору позики від 15.05.2012 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 недійсним.

Стягнути з ОСОБА_2 (( РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 8410,00 грн.

Повне судове рішення буде складено протягом десяти днів з дня оголошення вступної та резолютивної частини.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 16.11.2020 року.

Суддя Луняченко В. О.