Номер провадження: 22-ц/813/6121/20
Номер справи місцевого суду: 500/6030/18
Головуючий у першій інстанції Присакар О. Я.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Погорєлової С.О., Князюка О.В.

за участю секретаря судового засідання: Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29 січня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду до ОСОБА_2 з позовом про визнання права власності на спадкове майно у вигляді земельної ділянки площею 5,22 га, яка розташована на території Кислицької сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (Державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 № 469682, виданий 25.11.2002 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів направо приватної власності на землю за ОД № 10-08-344) в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , посилаючись на те, що за життя ОСОБА_3 належав сертифікат про право на земельну ділянку (пай) серії ОД № 0238347 площею 4,42 в умовних кадастрових одиницях (гектарах), виданий Ізмаїльською райдержадміністрацією Одеської області 28.11.1997 року. Згідно з заповітом від 02.03.2002 року ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_1 зазначену земельну ділянку в умовних кадастрових одиницях. Однак після цього ще за життя ОСОБА_3 обміняла сертифікат на Державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 № 469682, виданий 25.11.2002 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за ОД № 10-08-344.

У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просив визнати за ним в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлого

ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на земельну ділянку площею 5,22 га, яка розташована на території Кислицької сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Позовні вимоги мотивовані тим, що майно, на яке він просить визнати право власності, належало ОСОБА_5 , яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. Після її смерті відкрилась спадщина. 02.03.2000 року ОСОБА_5 залишила заповіт, відповідно якого, земельну ділянку площею 4,42 в умовних кадастрових гектарах в КСП ім. Кірова, вартістю вісімнадцять тисяч триста сорок сім гривень, по сертифікату серії ОД №0238347, майновий пай, ощадний вклад по рахунку № НОМЕР_1 в Кислицькій ощадній касі, цінні папери, що належать їй на праві приватної власності на день смерті, заповіла ОСОБА_1 . Майно у вигляді земельної ділянки площею 5,22 га, яка розташована на території Кислицької сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (Державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 № 469682, виданий 25.11.2002 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів направо приватної власності на землю за ОД № 10-08-344) заповітом не охоплено та спадкується за законом. Спадкоємцем за законом першої черги являється чоловік спадкодавця ОСОБА_4 , який на час відкриття спадщини проживав разом із спадкодавцем і таким чином прийняв спадщину. Проте ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. Після його смерті відкрилась спадщина до якої входить зокрема і вищевказана земельна ділянка площею 5,22 га, яка розташована на території Кислицької сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відповідно до заповіту від 10.02.2003 року, посвідченого виконавчим комітетом Кислицької сільської ради Ізмаїльського району Одеської області за №87, ОСОБА_4 заповів усе своє майно, де б воно не знаходилось і в чому б воно не існувало і взагалі все те на що він за законом матиме право на день смерті, ОСОБА_2 . Спадкоємець за заповітом у встановлений законом строк звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. При зверненні до нотаріуса для видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, позивачу було відмовлено, у зв`язку з тим, що встановлено невідповідність: у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян (повний витяг №2 щодо актового запису про шлюб) прізвище спадкодавця ОСОБА_4 вказане як « ОСОБА_6 , після реєстрації шлюбу вказане як « ОСОБА_7 ». У свідоцтві про смерть спадкодавця ОСОБА_4 (серії НОМЕР_2 ) його прізвище вказане « ОСОБА_7 ». Оригінал документа, що посвідчує право власності спадкодавця на спадкове майно, відсутній, що і стало підставою для звернення до суду.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з позовом про визнання права власності на спадкове майно залишено без розгляду.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29 січня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на земельну ділянку площею 5,22 га, яка розташована на території Кислицької сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (Державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 № 469682, виданий 25.11.2002 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів направо приватної власності на землю за ОД № 10-08-344).

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29 січня 2020 року скасувати, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Ухвала Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15 жовтня 2019 року, якою позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно залишено без розгляду - не оскаржена.

Будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи на 08.12.2020 року на 15-30 г. ОСОБА_2 та його представник адвокат Дубінкін Ю.М. подали заяву про розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 за їх відсутності.

Будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи на 08.12.2020 року на 15-30 г. відповідач ОСОБА_1 в умовах обмеженного доступу до зали судового засідання Одеського апеляційного суду через посилення противоепідемічних заходів у зв`язку з поширенням в Україні коронавірусної інфекції Ковід-19, подав заяву про відкладення розгляду справи через його перебування на самоізоляції так як спілкувався з особою, яка захворіла на ковід. Доказів про перебування на самоізоляції ОСОБА_1 до заяви не додав.

Справа розглядається в судах з вересня 2018 року, в тому числі в апеляційному суді з березня 2020 року.

З 26.10.2020 року доступ до залів судових засідань Одеського апеляційного суду обмежений через посилення противоепідемічних заходів у зв`язку з поширенням в Україні коронавірусної інфекції СОVID-19, про що офіційно повідомлено на сайті Одеського апеляційного суду і дана інформація є у відкритому доступі для всіх громадян та юридичних осіб.

Дана справа вперше призначена до слухання в апеляційному порядку на 27.10.2020 року на 14-

00 г.

Розгляд справи не відбувся у зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці за сімейними обставинами і при цьому доступ до Одеського апеляційного суду 27.10.2020 року був вже обмежений через посилення протиепідемічних заходів, про що сторонам було відомо або повинно було бути відомо.

Про дату судового засідання на 08.12.2020 року на 15-30 г. ОСОБА_1 був повідомлений 13.11.2020 року, що вбачається з врученої йому повістки.

Враховуючи обмежений доступ до Одеського апеляційного суду в умовах карантину, що обмежує сторонам бути фізично присутнім в судовому засіданні, ОСОБА_1 мав реалізувати свої права або поданням письмових пояснень або через подання клопотання про проведення судового засіданні в режимі відео конференції.

Клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції ОСОБА_1 не подав без наведення причин.

Враховуючи наведене, колегія суддів не може взяти до уваги зазначену заяву до апеляційного суду від 02.12.2020 року.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції усім зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи позов, визнаючи за ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на земельну ділянку площею 5,22 га, яка розташована на території Кислицької сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (Державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 № 469682, виданий 25.11.2002 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів направо приватної власності на землю за ОД № 10-08-344), суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності вимог.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим у справі обставинам, заснований на законодавстві та є вірним.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що:

- ОСОБА_5 належить, зокрема, земельна ділянка площею 5,22 га, яка розташована на території Кислицької сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 № 469682, виданого 25.11.2002 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів направо приватної власності на землю за ОД № 10-08-3444;

-відповідно до свідоцтва про серії НОМЕР_3 , виданого Кислицькою сільською радою Ізмаїльського району Одеської області, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

-після смерті ОСОБА_5 згідно ст.525 ЦК УРСР (1963 року) відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить земельна ділянка площею 5,22 га, яка розташована на території Кислицької сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва;

-02.03.2000 року ОСОБА_5 залишила заповіт № НОМЕР_4 , згідно умов якого, земельну ділянку площею 4,42 в умовних кадастрових гектарах в КСП ім. Кірова, вартістю вісімнадцять тисяч триста сорок сім гривень, по сертифікату серії ОД №0238347, майновий пай, ощадний вклад по рахунку № НОМЕР_1 в Кислицькій ощадній касі, цінні папери, що належать їй на праві приватної власності на день смерті, заповіла ОСОБА_1 ;

-згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 53445090 від 26.09.2018 року, наданого Ізмаїльською державною нотаріальною конторою, заповіт ОСОБА_5 від 02.03.2000 року, зареєстрований за № 167 не змінювався та не скасовувався.

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що спадкове майно у вигляді земельної ділянки площею 5,22 га, яка розташована на території Кислицької сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, не охоплено заповітом ОСОБА_5 за № 617 від 02.03.2002 року і тому має місце спадкоємство за законом.

Крім того,судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- ОСОБА_4 вступив в управління спадковим майном, оскільки на час відкриття спадщини постійно мешкав разом із спадкодавцем за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Кислицької сільської ради Ізмаїльського району Одеської області №498 від 15.03.2018 року, тобто вважається таким, що прийняв спадщину;

-10.02.2003 року ОСОБА_4 залишив заповіт, відповідно до якого заповів все майно, яке буде йому належати на день смерті або на яке він буде мати право - ОСОБА_2 (а.с.60);

-відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 , виданого 08.04.2003 року Кислицькою сільською радою Ізмаїльського району Одеської області, ОСОБА_4 помер

ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

-після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить земельна ділянка площею 5,22 га, яка розташована на території Кислицької сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яку він успадкував після смерті дружини ОСОБА_5 ;

-у встановлений законом строк ОСОБА_2 звернувся до Ізмаїльської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, тобто вважається таким, що прийняв спадщину;

-письмовою відповіддю державного нотаріуса Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області Черненко С.М. №1687/2-21 від 17.12.2019 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що встановлено невідповідність: у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян (повний витяг №2 щодо актового запису про шлюб) прізвище спадкодавця ОСОБА_4 вказане як « ОСОБА_6 , після реєстрації шлюбу вказане як « ОСОБА_7 ». У свідоцтві про смерть спадкодавця ОСОБА_4 (серії НОМЕР_2 ) його прізвище вказане « ОСОБА_7 ». Оригінал документа, що посвідчує право власності спадкодавця на спадкове майно, відсутній.

Встановивши, що:

-спірна земельна ділянка не охоплюється заповітом ОСОБА_5 від 02.03.2002 року і ОСОБА_1 не є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_5 ;

- ОСОБА_4 є спадкоємцем першої черги після смерті своєї дружини ОСОБА_5 проживаючи разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини фактично вступив в управління спірним майном і тому є таким,що прийняв спадщину в розумінні ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на час відкриття і прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 ;

-після смерті ОСОБА_4 спадкоємець за заповітом ОСОБА_2 звернувся до Ізмаїльської держнотконтори у встановлений законом строк і що ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що встановлено невідповідність у прізвищі спадкодавця та його дружини в свідоцтві про шлюб та у свідоцтві про смерть, а також відсутність оригіналу документа, що посвідчує право власності спадкодавця на спадкове майно,

суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зведені до нікчемності заповіту ОСОБА_4 посвідченого секретарем виконавчого комітету Кислицької сільської ради Ізмаїльського району Одеської області 10.02.2003 року, оскільки на думку апелянта даний заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, які полягають в тому, що в заповіті не зазначено місце його складення, а також що в заповіті вказано, що заповідач через хворобу не міг його сам підписати через що заповіт був підписаний іншою, але при цьому не зазначено, що зміст заповіту було вголос прочитано заповідачу, який крім того, як вказує апелянт не міг прочитати його самотужки, що за таких обставин свідчить про порушення порядку посвідчення заповіту та про відсутність вільного волевиявлення заповідача.

Відповідно до ст. 541 ЦК УРСР 1963 року заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Таким чином заповіт від 10.02.2003 року відповідав вимогам ст.. 541 ЦКУРСР 1963 року - був складений у письмовій формі та посвідчений посадовою особою виконавчого комітету Кислицької сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, що узгоджується з Постановою Кабінету Міністрів України № 419 від 15 червня 1994 року «Про порядок посвідчення заповітів і доручень, прирівнюваних до нотаріально посвідчених».

Згідно ст. 543 ЦК УРСР 1963 року якщо заповідач внаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за його дорученням у його присутності і в присутності нотаріуса або посадової особи, яка посвідчує заповіти, прирівнювані до нотаріально посвідчених (стаття 542 цього Кодексу), заповіт може підписати інший громадянин. При цьому зазначаються причини, з яких заповідач не міг підписати заповіт власноручно. Заповіт не може підписувати особа, на користь якої його зроблено.

Відповідно до ст. 545 ЦК УРСР 1963 року Недійсність окремих частин заповіту не тягне за собою дійсності його в цілому. Якщо заповіт буде визнаний недійсним, то спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений спадщини, одержує право спадкувати на загальних підставах.

Зі змісту заповіту від 10.02.2003 року дійсно вбачається, що за проханням ОСОБА_4 у зв`язку з його хворобою і неможливістю власноручно підписати заповіт - заповіт підписаний ОСОБА_8 , що узгоджується зі ст. 543 ЦКУРСР 1963 року.

Заявляючи, що заповіт не був прочитаний вголос для ОСОБА_4 , який, як стверджує апелянт не був спроможний його прочитати самостійно, ОСОБА_1 не надав жодного належного, допустимого і достатнього доказу, який би підтверджував ці обставини (неможливість заповідача прочитати заповіт, підписаний за його проханням іншою особою в присутності секретаря виконкому Кислицької сільської ради, що могло б таким чином свідчити про порушення порядку посвідчення заповіту і відсутність вільного волевиявлення заповідача відносно заповіту зі змістом, який був посвідчений 10.02.2003 року.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає доводи ОСОБА_1 щодо нікчемності заповіту на користь ОСОБА_2 неспроможними.

Доводи апеляційної скарги щодо не зазначення місця складання та посвідчення заповіту, як підстави його нікчемності у зв`язку з порушенням порядку його складення, колегія суддів вважає ці доводи такими, що не заслуговують на увагу, оскільки в заповіті зазначено адресу заповідача ОСОБА_4 - АДРЕСА_1 і вказано, що заповіт складено та підписано вдома і сам по собі факт не вказівки повної адреси місця складення заповіту окремим реченням не є істотною обставиною для визнання заповіту нікчемним.

Інші доводи апеляційної скарги висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія А № 303-А; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. ЗО, від 27 вересня 2001 року).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 28.12. 2020 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: С.О. Погорєлова

О.В. Князюк