Справа № 2/325/329/2020
325/1248/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2020 року Приазовський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого - судді Васильцової Г.А.

секретарі Міняйло А.П.

розглянув у відкритому судовому засіданні у смт. Приазовське цивільну справу за позовною заявою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Діоби Дениса Григоровича до Розівської сільської ради про визнання права постійного користування землею,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивачки звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій просить визнати за ОСОБА_1 право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 10,00 гектарів, для ведення фермерського господарства, яка розташована на території Розівської сільської ради, відповідно до державного акту на право постійного користування землею серії І-ЗП № 003639, виданого на підставі рішення Приазовської районної Ради народних депутатів Приазовського району Запорізької області від 09 березня 2000 року № 30, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 157, в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Приазовського районного суду від 25 вересня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального провадження, витребувано з Приазовської державної нотаріальної контори копію спадкової справи після смерті: ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Приазовського районного суду від 15 жовтня 2020 року закрите підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті, потворно витребувано з Приазовської державної нотаріальної контори копію спадкової справи після смерті: ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відзиву відповідачем не подано, витребувані судом докази суду не надані.

У судове засідання учасники справи не з`явилися, належним чином були повідомлені про день розгляду справи.

Від представника позивача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність та просять позов задовольнити.

Від відповідача надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника, позов визнають у повному обсязі та просять задовольнити.

Згідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання сторін, фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Згідно із ч. 1ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Частинами 2, 3 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України(далі -ГПК України) визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Статтею 20 ГПК України, встановлені особливості предметної та суб`єктної юрисдикції господарських судів, якими уточнено коло спорів, що розглядаються господарськими судами, та встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (в тому числі землю), крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 у справі №628/775/18 (провадження № 14-511цс19) зазначено, що «можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства. З аналізу положень статей 1,5,7,8,12 Закону № 973-IVслід дійти висновку про те, що після укладення договору тимчасового користування землею, у тому числі на умовах оренди, фермерське господарство має бути зареєстроване в установленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась. Оскільки фермерське господарство є юридичною особою, земельні спори, у тому числі з центральним органом виконавчої влади, який реалізує політику у сфері земельних відносин, щодо користування земельними ділянками, наданими із земель державної або комунальної власності, з фермерським господарством, підвідомчі господарським судам».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2020 року в справі №922/614/19 (провадження № 12-157гс19) зроблено висновок, що «спори фермерських господарств, які є юридичними особами, з іншими юридичними особами, зокрема з органом державної влади, щодо користування земельними ділянками, наданими із земель державної або комунальної власності, підвідомчі господарським судам. Тобто якщо на час звернення до суду з таким позовом фермерське господарство, з метою створення якого надавалась земельна ділянка, вже зареєстровано, то справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, навіть якщо відповідачем у справі зазначено фізичну особу, якій ця земельна ділянка надавалась з метою створення фермерського господарства. Така позиція викладена, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 348/992/16-ц (провадження № 14-5цс18), від 22 серпня 2018 року у справі № 606/2032/16-ц (провадження №14-262цс18), від 12 грудня 2018 року у справах №704/29/17-ц (провадження №14-495цс18) і № 388/1103/16-ц (провадження №14-419цс18)».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 у справі № 626/1055/17 (провадження № 14-399цс19) вказано, що «оскільки фермерські господарства є юридичними особами, їхні спори щодо права власності чи іншого речового права на землю з іншими юридичними особами, органами, уповноваженими здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, треба розглядати за правилами господарського судочинства (постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 606/2032/16-ц (провадження № 14-262цс18); від 12 грудня 2018 року у справі № 704/29/17-ц (провадження № 14-495цс18), від 12 грудня 2018 року у справі №388/1103/16-ц (провадження № 14-419цс18). Проте, якщо на час звернення з позовом для вирішення спору про користування земельними ділянками, наданими із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, фермерське господарство не зареєстроване, то стороною таких спорів є громадянин, якому надавалась земельна ділянка, а спір треба розглядати за правилами цивільного судочинства (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 677/1865/16-ц (провадження № 14-407цс18); від 21 листопада 2018 року у справі №272/1652/14-ц (провадження № 14-282цс18); від 11 вересня 2019 року у справі № 620/371/17 (провадження № 14-296цс19), від 16 жовтня 2019 року у справі №365/65/16-ц (провадження № 14-371цс19)».

Згідно матеріалів справи, а саме копії державного акту на право постійного користування землею серії І-ЗП № 003639 від 10 квітня 2000 року ОСОБА_2 було надано земельну ділянку, загальною площею 10,00 гектарів, яка розташована на території Розівської сільської ради, для ведення фермерського господарства /а.с. 7/.

Згідно свідоцтва про смерть /а.с. 8/ ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 .

Спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 є ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину, в тому числі право на частку в статутному (складеному) капіталі ФГ «ВІРО», що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом /а.с. 9/.

З копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 вересня 2015 року /а.с. 9/ вбачається, що ОСОБА_2 було створено ФГ «ВІРО», статут якого було зареєстровано Приазовською районною радою народних депутатів Запорізької області 29 січня 1993 року, та ФГ зареєстроване в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Таким чином, на час звернення ОСОБА_1 до суду з вказаним позовом фермерське господарство, з метою створення якого надавалась земельна ділянка, вже зареєстровано, то справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Крім того, слід зазначити, що постанові від 23 червня 2020 р. у справі №922/989/18 (провадження №12-205гс19) ВП ВС зазначила, що відповідно до положень ст. 7 Земельного кодексу України (у редакції від 13 березня 1992 р.), у постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, громадянам України для ведення СФГ, особистого підсобного господарства. Йдеться про те, що земельна ділянка на праві постійного землекористування для ведення СФГ надавалась особі не як громадянину України, а як спеціальному суб`єктові голові створюваного СФГ.

Законодавством одержання земельної ділянки було передбачене як обов`язкова умова для набуття правосуб`єктності СФГ як юридичної особи. Водночас одержання громадянином державного акта, яким посвідчувалося право на земельну ділянку для ведення СФГ, зобов`язувало таку фізичну особу в подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації СФГ. Тобто закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення СФГ, без створення такого фермерського господарства.

Можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації такого господарства. Фермерське господарство (у будь-якій його формі) ініціюється для подальшої діяльності з виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках з метою отримання прибутку, що відповідає наведеному у ст. 42 Господарського кодексу України визначенню підприємництва. Звідси надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб.

Після отримання земельної ділянки фермерське господарство має бути зареєстроване у встановленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства.

При цьому ВП ВС дійшла висновку, що з моменту державної реєстрації СФГ (фермерського господарства) та набуття ним прав юридичної особи таке господарство на основі норм права набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки.

Підставою для припинення права постійного користування земельною ділянкою, наданою громадянину для ведення фермерського господарства, є припинення діяльності такої юридичної особи як СФГ (фермерського господарства). У земельному законодавстві така підстава припинення права постійного користування фермерським господарством земельною ділянкою свого засновника, як смерть громадянина-засновника СФГ, відсутня. У разі смерті громадянина-засновника СФГ відповідні правомочності та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки, яка була надана засновнику саме для ведення фермерського господарства, зберігаються за цією юридичною особою до часу припинення діяльності фермерського господарства у встановленому порядку.

За таких обставин ВП ВС дійшла висновку, що право постійного користування земельною ділянкою саме через перехід його до СФГ (фермерського господарства) не входить до складу спадщини. Спадкувати можна права померлого засновника (члена) щодо СФГ (фермерського господарства), а не земельну ділянку, яка перебуває в користуванні такого господарства.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєї ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ч. 2 ст. 247, ст. 255 ЦПК України.

У Х В А Л И В:

Провадження по цивільній справі за позовною заявою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Діоби Дениса Григоровича до Розівської сільської ради про визнання права постійного користування землею - закрити.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Відповідно до п.п. 15.5) п.п. 15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України (в новій редакції), до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Ухвала суду складена 06 листопада 2020 року.

Суддя: Г.А. Васильцова