ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/6188/19
Провадження № 2/210/714/20
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"03" лютого 2020 р.
Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого судді Сільченко В. Є., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку,
Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказав, що 19 червня 2006 року між ОСОБА_2 (дарувальником) та ОСОБА_1 (обдаровуваним) було укладено договір дарування житлового будинку з господарськими побудовами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно п. 6 договору дарування житлового будинку з господарськими побудовами від 19.06.2006 р., земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок, знаходиться в користуванні дарувальника.
Право власності на земельну ділянку в розмірі 0,0498 га, яка розташована з адресою: АДРЕСА_1 , належало ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті ОСОБА_3 нікому зі спадкоємців свідоцтв про право на спадщину на землю не видавалось.
24 жовтня 2019 року позивач, маючи намір продати належні йому житлові будинок з господарськими побудовами та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , звернувся до нотаріуса. Одна отримав відмову у вчиненні нотаріальної дії.
У зв`язку з викладеним, позивач вимушений звернутись до суду з позовними вимогами визнати право власності ОСОБА_1 на частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком з господарськими побудовами, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для його обслуговування, всього площею 0,0498 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який перейшло до ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 19 червня 2006 року.
В судове засідання сторони не викликались.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Клопотання учасників провадження до суду про розгляд справи з викликом сторін до судового засідання не надходило.
У відповідності до вимог ст. 280-281 ЦПК України, з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, суд вважає за можливе вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідач повідомлявся про перебування в провадженні суду даної справи на поштову адресу за місцем реєстрації, однак у встановлений судом термін відзив на позовну заяву та/або клопотання про розгляд справи з викликом сторін не подав, крім того, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи.
Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.
Судом встановлені наступні фактичні обставини.
19 червня 2006 року між сторонами по справі було укладено договір дарування житлового будинку з господарськими побудовами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5). Житловий будинок, як встановлено з договору дарування, складається з: шлакоблочного обкладеного цеглою житлового будинку А-1 загальною площею 67,8 кв.м;, житловою площею 53,4 кв.м., самонної обкладеною цеглою літньої кухні Б, цегляного сараю Г, шлакоблочного сараю Д, цегляної вбиральні Е, огорожі №1-4, водогіну І, вимощення II.
Право власності дарувальника на нерухоме майно виникло на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 24.01.2006 р. у справі №2а-585/2006 р., відповідно до якого встановлено факт прийняття ОСОБА_2 спадщини після смерті батька ОСОБА_3 (а.с. 7-8).
З 26.06.2006 р. позивач набув право власності на житловий будинок з господарськими побудовами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26.06.2006 р. Право власності позивача на вказане нерухоме майно продовжує діяти станом ш сьогоднішній день (а.с. 10).
Згідно п. 6 договору дарування житлового будинку з господарськими побудовами від 19.06.2006 р., земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок, знаходиться в користуванні дарувальника.
Згідно ст. 377 Цивільного кодексу України, в редакції, чинній на дату укладена договору дарування житлового будинку, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.
Право власності на земельну ділянку в розмірі 0,0498 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належало ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 11, 13).
Після смерті ОСОБА_3 нікому зі спадкоємців свідоцтв про право на спадщину на землю не видавалось (а.с. 13).
24 жовтня 2019 року позивач отримав відмову у вчиненні нотаріальної дії, яка обґрунтована відсутністю правовстановлюючих документів на земельну ділянку (а.с. 14).
Згідно ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.
Відповідно до правової позиції, сформованої Верховним судом України у постанові №6-2цс15 від 11.02.2015, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості слід застосовувати положення частини четвертої статті 120 ЗК України з огляду на таке.
Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Згідно з цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.
При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.
За приписами ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Отже, правочин щодо відчуження земельної ділянки посвідчується в нотаріальному порядку.
Згідно п.п. 1.1, 1.2 п. 1 глави 2 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (далі Порядок), документи, що подаються нотаріусу при вчиненні правочину про відчуження та заставу майна: правочини щодо відчуження та застави майна, право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що посвідчують право власності /довірчої власності) на майно, що відчужується або заставляється, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та у передбачених законодавством випадках, документів, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно в осіб, які його відчужують. У разі посвідчення правочинів щодо відчуження та застави нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, документи, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно, не додаються. Право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, земельну ділянку, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним з таких документів або їх дублікатів: нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, пожертви, довічного утримання (догляду), ренти, дарування, міни, спадковим договором; свідоцтвом про придбання арештованого нерухомого майна з публічних торгів (аукціонів); свідоцтвом про придбання заставленого майна на аукціоні (публічних торгах); свідоцтвом про право власності; державним актом на право власності на земельну ділянку; свідоцтвом про право на спадщину; свідоцтвом про право власності на частку в спільному майні подружжя; договором про поділ спадкового майна; договором про припинення права на утримання за умови набуття права на нерухоме майно; договором про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно; договором про виділення частки в натурі (поділ); іпотечним договором, договором про задоволення вимог іпотекодержателя, якщо умовами таких договорів передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки; рішенням суду; договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі, укладеним відповідно до вимог законодавства, тощо.
Згідно п.п. 3.3. п. 3 глави 2 розділу II Порядку, при посвідченні договору про відчуження земельної ділянки як самостійного об`єкта цивільних правовідносин нотаріус витребовує витяг з Державного земельного кадастру. Відомості з цього витягу про встановлене обмеження (обтяження) зазначаються нотаріусом в тексті договору.
Відповідно до п. 116 Порядку ведення державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 р. № 1051, внесення до Державного земельного кадастру відомостей (змін до них) про зареєстровану земельну ділянку, зазначених у пункті 24 цього Порядку, здійснюється шляхом внесення таких відомостей до відповідної Поземельної книги.
Відповідно до п. п. 4 п. 119 Порядку ведення державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 р. № 1051, до Поземельної книги без подання заяви вносяться відомості (зміни до них) про власників, користувачів земельної ділянки відповідно до даних про зареєстровані речові права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Аналізуючи вищевказані норми, слід дійти висновку, що, відчуження земельної ділянки за договором купівлі-продажу можливе лише при наявності правовстановлюючого документа на неї, а також після проведення державної реєстрації права власності позивача на земельну ділянку, яка перейшла до нього у власність після укладення договору дарування житлового будинку від 19.06.2006 р., в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та відповідно після внесення змін до Поземельної книги в частині зміни власника земельної ділянки.
В п. 28 постанови ВП Верховного суду від 03 жовтня 2018 року № 661/3925/16-а зазначено, набуття певного речового права на земельну ділянку особою, яка набула права власності на нерухоме майно, на ній розміщене, відбувається шляхом переходу від попереднього власника нерухомого майна в тому ж обсязі, або відповідно до рішення органу місцевого самоврядування.
Оцінивши докази по даній справі в їх сукупності, суд доходить до переконання, що позивач є власником земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок у відповідності зі ст. 377 ЦК України, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки ґрунтуються на нормах чинного законодавства і доведені письмовими доказами.
Крім того, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 141, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку задовольнити.
Визнати право власності ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком з господарськими побудовами, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для його обслуговування, всього площею 0,0498 га., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який перейшло до ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 19 червня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Перекопською І.С., зареєстрованого в реєстрі за № 2052.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНН НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНН НОМЕР_1 , сплачений судовий збір у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок).
Відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів в порядку, передбаченому статтею 354 ЦПК України.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених законом строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: В. Є. Сільченко