06.11.2020 Справа № 756/4535/20
Справа пр. №2/756/3949/20
ун. №756/4535/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2020 року Оболонський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Андрейчука Т.В.,

за участю секретаря судового засідання - Коваленко Ю.В.,

представник позивача - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у загальному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2020 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Свої позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовувала тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 .

У згаданій квартирі також зареєстроване місце проживання чоловіка позивача ОСОБА_2 .

Як стверджувала ОСОБА_3 , відповідач не мешкає у квартирі АДРЕСА_1 з грудня 2018 року, а тому втратив право користування цим житлом.

З цих підстав позивач просила суд позбавити ОСОБА_2 права користування квартирою АДРЕСА_1 .

У ході розгляду справи ОСОБА_3 змінила предмет позову та просила суд визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідач відзив на позовну заяву ОСОБА_3 до суду не подав.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги свого довірителя з підстав, наведених у позовній заяві, просив суд їх задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечував.

Заслухавши вступні слова представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, дійшов такого висновку.

29 жовтня 1994 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали шлюб, зареєстрований у відділі реєстрації актів громадянського стану Мінського району м. Києва, актовий запис №1911 (а. с. 5).

Після укладення шлюбу за згодою ОСОБА_3 відповідач був вселений у квартиру АДРЕСА_1 . У цій квартирі також було зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 (а. с. 20).

Ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Ч. 1 ст. 345 ЦК України визначено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

На підставі Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" 01 червня 1999 року ОСОБА_3 набула шляхом приватизації право власності на 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 (а. с. 6). 06 травня 2010 року 1/5 частину указаної квартири позивач отримала в дар від ОСОБА_4 (а. с. 7-8). 13 червня 2016 року позивач ОСОБА_3 набула в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 право власності на 1/15 частину квартири АДРЕСА_1 (а. с. 12). 19 липня 2016 року ОСОБА_6 та ОСОБА_3 уклали договір дарування, за яким ОСОБА_6 подарувала позивачеві належні їй на праві власності 4/15 частини квартири АДРЕСА_1 (а. с. 9-10).

05 лютого 2018 року ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марініченко О.С., зареєстрованим в реєстрі за №71, придбала 1/15 частину квартири АДРЕСА_1 (а. с. 42-46).

У ст. 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України.

Ч. 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У своїй постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що норми ст. ст. 60, 70 СК України та ст. 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зважаючи на те, що 1/15 частина квартири АДРЕСА_1 придбана за договором купівлі-продажу від 05 лютого 2018 року за час шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , позивачем не наведено жодного доказу на спростування презумпції спільності права власності подружжя на це майно, указана частина квартири АДРЕСА_1 вважається об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 .

Ч. 4 ст. 3 СК України визначено, що сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Позаяк відповідач є чоловіком позивача, а тому відповідно до норм сімейного права він є членом сім`ї ОСОБА_3 .

Згідно з нормою ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Ст. 41 Конституції України гарантовано право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Ч. 1, ч. 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до норми ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених ч. 2 ст. 353 цього Кодексу.

Ст. 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (ст. 41 Конституції України, ст. ст. 316-319 ЦК України), то власник на підставі ст. 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном.

Зважаючи на те, що 1/15 частина квартири АДРЕСА_1 вважається об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , відповідач є співвласником цього майна, в силу вимог ст. ст. 319, 321, 346 ЦК України він не втратив право власності на свою частку у спільному майні, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позаяк положення ч. 2 ст. 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини (такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, сформульованій у постановах від 28 лютого 2018 року у справі №647/1683/15-ц, від 11 вересня 2020 року у справі №511/1902/18).

Керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня складення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В. Андрейчук

Повний текст рішення виготовлено 06 листопада 2020 року