Дата документу 13.02.2020 Справа № 310/4395/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 310/4395/19
Провадження №22-ц/807/593/20
Головуючий в 1-й інстанції - Крамаренко А.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2020 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката - Демидко І.В. на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 листопада 2019 року, ухвалене у м. Бердянськ у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення аліментів на своє утримання. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що він є інвалідом другої групи, загальне захворювання, у зв`язку з чим потребує сторонньої допомоги. Має двох дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які не виконують свій обов`язок по догляду та утриманням непрацездатного батька. Вказує, що він одержує пенсію у розмірі 2877,60 грн. Враховуючи стан його здоров`я, а також те, що значна частина пенсії на даний час витрачається на лікування, йому не вистачає коштів для забезпечення належного рівня проживання. Отже, він є непрацездатною особою і на даний час потребує матеріальної допомоги, тому змушений звернутися до суду з позовом і просив стягнути на його користь з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 аліменти на його утримання в твердій грошовій сумі у розмір 2000 грн. щомісячно з кожної.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 листопада 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 через представника адвоката - Демидко І.В. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не було враховано, що позивач у справі перебуває у складних життєвих умовах, є людиною похилого віку, має інвалідність, постійно потребує сторонньої допомоги та прийому лікарських засобів, а розмір отримуваної їм пенсії є недостатнім для забезпечення належного рівня життя. Зазначені обставини підтверджені належними та допустимими доказами та є підставою для задоволення позовних вимог.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2020 року це 210 200 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік» з 1 січня 2020 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2102,00 грн. (2102,00 грн. Х 100 = 210 200 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є інвалідом другої групи.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є доньками ОСОБА_1 .

За довідкою Бердянського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області ОСОБА_1 отримав дохід у вигляді пенсії за віком за період з листопада 2018 року по квітень 2019 року у розмірі 15763,76 грн. Розмір пенсії у квітні 2019 року склав 2877,60 грн.

Відповідно до інформації Бердянського управління ГУДФС у Запорізькій області від 07.06.2019 року ОСОБА_3 , за період з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року дохід не отримувала.

У відповідності до довідки Бердянського міськрайонного центру зайнятості №405 від 17.07.2019 року, ОСОБА_3 не перебуває на обліку у Бердянському міськрайонному та інших центрах зайнятості України, матеріальну допомогу не одержує.

Із свідоцтва про народження ОСОБА_4 вбачається, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_4 і його матір`ю є ОСОБА_2 .

Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому будинку осіб, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів на підтвердження його важкого майнового стану та потреби в матеріальній допомозі, а виходячи із досліджених доказів матеріальне забезпечення позивача державою є достатнім і він не потребує додаткового забезпечення.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду виходячи з наступного.

За приписами частини першої статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Тлумачення ст. 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі.

Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 05 вересня 2019 року у справі №212/1055/18.

За приписами статті 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків не є абсолютним.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги суд бере отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

Відповідно до ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів.

Позивачем не надано ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції доказів на підтвердження того, що отримувані ним доходи є недостатніми, що він має потребу в матеріальній допомозі.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність складає з 1 січня 2019 року - 1497 грн., з 1 липня - 1564 грн., а з 1 грудня - 1638 грн.

За довідкою Бердянського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області ОСОБА_1 отримав дохід у вигляді пенсії за віком за період з листопада 2018 року по квітень 2019 року у розмірі 15763,76 грн. Розмір пенсії у квітні 2019 року склав 2877,60 грн.

Тобто, ОСОБА_1 на момент розгляду справи отримував пенсію у розмірі, що забезпечує прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність.

Будь-яких доказів того, що розмір пенсії позивача реально не забезпечує його об`єктивні потреби, матеріали справи не містять.

З виписки із медичної карти стаціонарного хворого №10571-1087 не вбачається тривалість рекомендованого прийому зазначених лікарських засобів.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката - Демидко І.В. залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 листопада 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 13 лютого 2020 року.

Головуючий, суддя-доповідач С.В. Кухар

Судді: О.В. Крилова

О.З. Поляков