Справа № 302/1161/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 грудня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ФАЗИКОШ Г.В., БИСАГИ Т.Ю.

при секретарі МІЦІ О.-Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 302/1161/16-ц за позовом ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до Міжгірської селищної ради Міжгірського району Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Сектор державної реєстрації Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Міжгірського районного суду від 26 січня 2017 року, головуючий суддя Гайдур А.Ю., -

встановив:

27.12.2016 ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до суду з указаним позовом до Міжгірської селищної ради Міжгірського району мотивуючи таким.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачів ОСОБА_4 , яка проживала в будинку АДРЕСА_1 . Після її смерті залишилося спадкове майно збудовані у 1975 році житлові будинки з надвірними будівлями:

АДРЕСА_1 вартістю 89493,00 грн,

і АДРЕСА_2 вартістю 53816,00 грн.

Згідно з Технічними паспортами на індивідуальні житлові будинки, виготовленими КП «Міжгірське бюро технічної інвентаризації» 06.12.2016, та даними інвентарної справи № 125/14 право власності на будинки належало ОСОБА_4 . Земельна ділянка, призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2 , належала ОСОБА_4 на підставі Державного акту серії ЗК № 017799 на право власності на земельну ділянку, виданого 21.10.2004. Щодо земельної ділянки, належної до житлового будинку АДРЕСА_2 , державний акт не видавався.

За висновками Відділу містобудування та архітектури Міжгірської РДА від 12.12.2016 № 12/38с і № 12/39с грубих порушень будівельних норм і правил у планах забудови земельних ділянок під вищевказаними будинками не виявлено.

Заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Міжгірського районного нотаріального округу Дунаєвим Ю.М. 25.03.2016 за реєстровим № 350, мати позивачів ОСОБА_4 на випадок своєї смерті заповіла будинок АДРЕСА_2 із надвірними будівлями та земельну ділянку, призначену для його обслуговування, доньці ОСОБА_2 , а будинок АДРЕСА_2 із надвірними будівлями та земельну ділянку, призначену для його обслуговування, сину ОСОБА_1 . Спадкоємці 19.07.2016 подали приватному нотаріусу Дунаєву Ю.М. заяви про прийняття спадщини, на підставі яких була заведена спадкова справа № 34/2016.

На момент смерті ОСОБА_4 із нею разом постійно проживав лише позивач ОСОБА_1 . Чоловік ОСОБА_4 ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Інших спадкоємців, які б прийняли спадщину, немає.

Приватний нотаріус Дунаєв Ю.М. роз`яснив позивачам, що свідоцтва про право на спадщину не можуть бути їм видані через відсутність правовстановлюючих документів на будинки та відсутність реєстрації права власності на них. Позивачі продовжують обслуговувати заповідані їм житлові будинки, обробляти відповідні земельні ділянки, однак, оформити свої права власності на них не можуть.

Посилаючись на ці обставини, на норми ЦК України щодо спадкування, позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 просили визнати:

за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;

за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Міжгірського районного суду від 26.01.2017 позов задоволено, визнано:

за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;

за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його обґрунтованості та доведеності, з наявності передбачених законом підстав для визнання в порядку спадкування права власності позивачів на відповідні об`єкти нерухомості.

ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Рішко Сергій Іванович, у порядку ст. 352 ч. 1 ЦПК України як особа, яка не брала участі у справі, в якій суд вирішив питання про її права та обов`язки, оскаржив як незаконне рішення суду в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Наводить у скарзі такі доводи.

Апелянт народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , його батьками були ОСОБА_5 і ОСОБА_4 . Окрім нього у батьків були ще троє дітей:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , і

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

На день смерті батька апелянта ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), який не залишив заповіту, він проживав разом із ним у будинку АДРЕСА_1 і відповідно до ст. 549 ч. 1 п. 1 ЦК Української РСР (1963 р.) прийняв спадщину після його смерті. У такий же спосіб після смерті ОСОБА_5 прийняли спадщину дружина померлого ОСОБА_4 і син померлого ОСОБА_1 .

Отже, після смерті ОСОБА_5 його 1/2 частка в будинку, зведеному під час шлюбу зі ОСОБА_4 , в рівних частках була успадкована цими особами, внаслідок чого частки у праві власності на будинок склали: ОСОБА_4 2/3, ОСОБА_3 і ОСОБА_1 по 1/6 кожного.

Відтак, ОСОБА_4 могла заповідати, а спадкоємці спадкувати після її смерті лише те майно, що їй належало, зокрема, лише 2/3 у праві власності на будинок АДРЕСА_2 .

У справі на час її розгляду судом першої інстанції були дані про те, що апелянт проживав у спірному будинку на момент смерті його батька, однак, суд залишив їх поза увагою. За таких умов не могла братися до уваги і позиція в справі Міжгірської селищної ради про фактичне визнання позову.

Участі в розгляді справи апелянт не брав, тому був позбавлений можливості захищати свої законні майнові права та інтереси, надати відповідні докази тощо. Про реєстрацію права власності на будинок на підставі оскаржуваного рішення суду апелянт дізнався з відкритих реєстраційних даних щодо речових прав на нерухоме майно, а копію рішення суду його представник отримав у суді 29.07.2020.

Виходячи з наведеного та вказуючи на фактичне позбавлення його права власності на частку в будинку, апелянт ОСОБА_3 просить рішення суду в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 скасувати.

В іншій частині рішення суду не оскаржується.

У наданому апеляційному суду письмовому поясненні позивач ОСОБА_1 вказує на необґрунтованість апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суд без змін. Зазначає, зокрема, що він на момент смерті обох батьків проживав в успадкованому будинку, утримував, ремонтував його за власний кошт, доглядав за батьками. Натомість апелянт ОСОБА_3 близько 23 років тому переїхав до Чернігівської області і не мав стосунку до будинку, не допомагав доглядати батьків.

Апелянт не подавав нотаріусу заяву про прийняття спадщини, проти визнання судовим порядком права власності позивача на будинок теж не заперечував. На момент смерті батька апелянт був зареєстрований у будинку, проте, не проживав у ньому, а проживав із дружиною за іншою адресою в смт. Міжгір`я.

Заповіт матері відповідає її волі. Крім того, до будинку за кошти позивача добудована баня, право власності на яку зареєстровано в складі нерухомого майна.

Насамкінець, апелянт самовільно вселився до будинку АДРЕСА_2 , викрав документи з нього та поводиться антисоціально.

У відзиві на апеляцію позивачка ОСОБА_2 зазначає, що погоджується з викладеними в скарзі обставинами, визнає обґрунтованість заявлених ним вимог і просить суд задовольнити апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: представника апелянта ОСОБА_3 адвоката Рішка С.І., який апеляцію підтримав, представника позивача ОСОБА_1 адвоката Кваші С.С., який скаргу не визнав, розглянувши справу за апеляцією за правилами ст. 212, ст. 372 ч. 2 ЦПК України у відсутність інших учасників процесу, обговоривши доводи учасників процесу, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення або оспорювання саме її прав (ст. 3 ч. 1, ст. 15 ч. 1 ЦПК України в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції, ст. 4 ч. 1, ст. 19 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017), зазначене стосується як права на позов, так і права на апеляцію. Особа на власний розсуд здійснює своє право на захист і розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України (тут і далі норми матеріального права в редакції, що була чинною на час виникнення відповідних юридичних фактів), ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 і ст. 12 ч.ч. 1, 4, ст. 13 ч. 3 відповідних редакцій ЦПК України); особа зобов`язана належно довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, включно з тими, які власне обґрунтовують як право на пред`явлення вимог (право на позов), так і право на пред`явлення позову до конкретного відповідача (відповідачів) та обов`язок такого відповідача (відповідачів) відповідати за пред`явленими вимогами; предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-60 і ст. 12 ч.ч. 2, 3, ст. 13 ч. 1, ст.ст. 76-81 відповідних редакцій ЦПК України).

Про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності пред`явлених до належного відповідача (відповідачів) вимог (ст.ст. 213-215 і ст.ст. 89, 263-265 відповідних редакцій ЦПК України).

Апелянт, подаючи в порядку ст. 352 ч. 1 ЦПК України скаргу, повинен довести наявність у нього права на її подання, наявність фактів і обставин, що свідчать про вирішення судом питання саме про його права і обов`язки, про порушення рішенням суду, ухваленим без залучення до участі в справі апелянта, його законних прав та інтересів.

Відповідно до ст. 367 ч. 1 ЦПК України, апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Тож суд перевіряє рішення суду першої інстанції в оскарженій частині, щодо вирішення вимог, які пред`являлися позивачем ОСОБА_1 , та, відповідно, не перевіряє рішення суду в частині вирішення вимог ОСОБА_2 .

З матеріалів справи вбачаються такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини, що регулюються законодавчими нормами щодо права власності та спадкування.

ОСОБА_5 і ОСОБА_8 уклали шлюб 22.08.1966 (а.с. 9, 75, 76) і були батьками:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 71-73),

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 4-5, 13),

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с. 57, 67-68) і

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 6-7).

Ці факти підтверджуються наявними в справі документами та ніким не заперечуються.

30.06.1976 Виконавчий комітет Міжгірської селищної ради прийняв рішення № 92, яким задовольнив прохання мешканця будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_5 про узаконення йому побудованого житлового будинку на закріпленій земельній ділянці батьків і вирішив надати дозвіл на право власності на побудований у 1967 році будинок та оформити право власності на нього за ОСОБА_5 (а.с. 80).

Актом від 23.06.1976, затвердженим рішенням Виконкому Міжгірської селищної ради № 86, житловий будинок АДРЕСА_1 був прийнятий в експлуатацію (а.с. 81-82).

Згідно з довідкою Виконкому Міжгірської селищної ради від 29.07.2020 № 2975 вулиця Леніна в смт. Міжгір`я перейменована на вулицю Шевченка (а.с. 79).

У Технічному паспорті від 07.12.2016 № 126/14 на індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_2 та виданій на його підставі довідці Виконкому Міжгірської селищної від 17.01.2017 № 473 рік побудови будинку вказаний як «1975» (а.с. 16-17, 36). Довідкою КП «Міжгірське бюро технічної інвентаризації» від 12.12.2016 № 56 стверджується, що станом на 31.12.2012 реєстрація права власності на цей будинок не проводилася (а.с. 20).

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9, 10, 58 та ін.). На день смерті ОСОБА_5 був зареєстрований (прописаний) і проживав у будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується даними будинкової книги (а.с. 40-43) та іншими матеріалами справи. Даних про наявність заповіту ОСОБА_5 в справі немає.

На день смерті ОСОБА_5 в будинку АДРЕСА_1 були зареєстровані (прописані) та проживали: дружина ОСОБА_4 , сини ОСОБА_3 і ОСОБА_1 . Ці обставини підтверджуються даними будинкової книги, даними паспортів ОСОБА_3 (а.с. 68), ОСОБА_1 (а.с. 6), а також довідкою Виконкому Міжгірської селищної ради від 23.07.2020 № 2903, в якій зазначено, що інші, окрім указаних вище, особи на день смерті ОСОБА_5 в будинку не проживали і не були зареєстровані (а.с. 77).

Згідно з відмітками про сімейний стан в паспорті ОСОБА_3 він 08.09.1994 уклав шлюб із ОСОБА_10 , який був розірваний 04.12.1996, за даними будинкової книги та відмітками в паспорті ОСОБА_3 був знятий з реєстрації (виписаний) з будинку АДРЕСА_3 .

У силу положень ст.ст. 525, 548, ст. 549 ч. 1 п. 1, ч. 2 ЦК Української РСР (1963 р.), спадкоємець, який вступив у фактичне управління або володіння спадковим майном, визнається таким, що прийняв спадщину, спадщина належить йому з моменту її відкриття, яким визнається день смерті спадкодавця. Відмова від спадщини має правове значення лише в разі вчинення її протягом шести місяців з часу відкриття спадщини (ст. 553 ЦК Української РСР (1963 р.)).

Наведені вище обставини в межах наявних документів, оскільки протилежного не встановлено, дають підстави вважати, що на час смерті ОСОБА_5 його спадкоємці першої черги за законом (ст. 529 ч. 1 ЦК Української РСР (1963 р.)) ОСОБА_4 , ОСОБА_3 і ОСОБА_1 прийняли спадщину шляхом вступу у фактичне управління або володіння спадковим майном. Даних про відмову цих спадкоємців від спадщини, вчинену встановленим порядком і у визначений законом строк, немає.

Заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Міжгірського районного нотаріального округу Дунаєвим Ю.М. 25.03.2016 за реєстровим № 350, ОСОБА_4 на випадок своєї смерті заповіла будинок АДРЕСА_2 із надвірними будівлями та земельну ділянку, призначену для його обслуговування, сину ОСОБА_1 (а.с. 12).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла (а.с. 8). На день смерті ОСОБА_4 , яка проживала в будинку АДРЕСА_1 , з нею проживав і був зареєстрований ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою Виконкому Міжгірської селищної ради від 19.07.2016 № 6307 (а.с. 11) та іншими матеріалами справи. ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_4 (ст. 1268 ч.ч. 1, 3 ЦК України (2003 р.)).

19.07.2016 ОСОБА_1 подав приватному нотаріусу Дунаєву Ю.М. заяву про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_4 , на підставі якої була заведена спадкова справа № 34/2016, однак, через відсутність правовстановлюючих документів на будинок отримати свідоцтво про право на спадщину не міг (а.с. 22).

Право власності набувається відповідно до закону, це право є непорушним і підлягає захисту (ст. 41 Конституції України, ст.ст. 4, 86 ЦК Української РСР (1963 р.), ст.ст. 2, 4, 12, 48, 49, 55 Закону України «Про власність», ст.ст. 316, 317, 319, 321, 328, Глава 29 ЦК України (2003 р.)). За загальним правилом, майно, набуте подружжям під час шлюбу, є його спільною сумісною власністю із презумпцією рівності часток кожного з подружжя у цьому праві в разі поділу майна (ст. 112 ЦК Української РСР (1963 р.), ст. 16 Закону України «Про власність», ст.ст. 22, 28 КШС України, ст.ст. 355, 368, 372 ЦК України (2003 р.), ст.ст. 60, 69, 70 СК України).

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.ст. 4, 524 ЦК Української РСР (1963 р.), ст.ст. 11, 1216, 1218 ЦК України).

Сторонами в цивільному процесі є позивач особа, яка вважає, що її цивільне право порушене і яка пред`явила вимогу про захист порушеного права, і відповідач особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом, у результаті задоволення якого повинна вчинити відповідні дії (утриматися від таких) з метою поновлення прав позивача (ст. 26 ч. 1, ст.ст. 30, 33 і ст. 42 ч. 1, ст.ст. 48, 51 відповідних редакцій ЦПК України).

Спір щодо права на спадкування, щодо спадкової маси тощо (спадковий спір) виникає саме між спадкоємцями, а спір щодо права власності на нерухомість (зокрема, на житловий будинок, правовстановлюючі документи щодо якого відсутні і права на який не зареєстровані встановленим порядком) виникає з особами, законних прав та інтересів він стосується, права яких таким визнанням прав на майно порушуються. Відповідачами у справі за позовом особи, яка вимагає визнання права власності на майно в порядку спадкування, є спадкоємці, які прийняли спадщину, відповідачами в справі за позовом про визнання права власності на нерухомість, в тому числі, таку, права на які наразі не зареєстровані, є вищевказані особи, які мають свої законні права та інтереси в такому спорі. За обставинами справи, вимога про визнання права власності на житловий будинок, правовстановлюючі документи щодо якого відсутні і права на який не зареєстровані встановленим порядком, ґрунтується передусім на спадкуванні майна, тож має місце фактичне поєднання відповідних підстав позову.

За таких умов, спір щодо права власності на житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , безпосередньо стосується законних прав та інтересів ОСОБА_3 . Поза тим, питання щодо визнання права власності на нерухоме майно не може відповідно до закону вирішуватися без участі осіб, які ґрунтуючись на своїх законних правах та інтересах щодо цього майна заперечують визнання такого права, вказують на порушення їхніх прав тощо.

ОСОБА_3 як спадкоємець ОСОБА_5 , який прийняв спадщину, не був залучений до участі в справі.

Суд першої інстанції не з`ясував обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, не з`ясував і не перевірив обставин стосовно того, яким чином і щодо якого майна відбувалося спадкування за ОСОБА_5 , не з`ясував питання про коло спадкоємців тощо. Суд залишив поза увагою, що питання про право власності на спірне нерухоме майно не могло вирішуватися без урахування дійсних обставин щодо створення цього майна, руху майнових прав на нього, і, відповідно, без урахування прав і/або наявності чи відсутності конкретних дій осіб, які мають законні права та інтереси щодо спірного майна. Питання про майнові права, заявлені ОСОБА_1 , взаємопов`язане із питанням щодо відповідних прав ОСОБА_3 як одного зі спадкоємців ОСОБА_5 , який, своєю чергою, одноосібне право ОСОБА_1 на спірне майно наразі заперечує.

За приписами ЦПК України, саме сторона у справі повинна доводити обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, і саме відповідачу належить право визнати позов, пред`явити і підтримувати зустрічний позов, укласти мирову угоду тощо (ст. 10 ч. 3, ст.ст. 27, 31, 60, 123, 174, 175 і ст. 12 ч. 3, ст.ст. 43, 49, 81, 193, 206, 207 відповідних редакцій ЦПК України). Отже, докази, які оцінюються в цивільній справі, факти, що на їх підставі встановлюються в порядку цивільного судочинства, за сукупністю яких вирішується питання про право на спадкування та про право власності на нерухомість, ухвалюється судове рішення, мають правове значення, якщо ці дії вчиняються у процесі, участь в якому беруть належні учасники у належному процесуальному статусі. У даному випадку факти, що тягнуть у позивача ОСОБА_1 виникнення відповідних прав, мають правове значення лише якщо встановлені у справі, у якій є належний відповідач (відповідачі).

Визнання позову має правове значення, якщо зроблене належним відповідачем, суд у разі визнання відповідачем позову лише за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо ж визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (ст. 174 ч.ч. 1, 4 і ст. 206 ч.ч. 1, 4 відповідних редакцій ЦПК України). Зважаючи на обставини справи, заява Міжгірської селищної ради про те, що вона не заперечує проти визнання за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок АДРЕСА_2 (а.с. 29) була зроблена неналежним відповідачем, суперечить закону, порушує права інших осіб, тому необґрунтовано була прийнята судом як визнання позову. Суд першої інстанції в порядку, передбаченому ст. 10 ч. 4, ст. 33, ст. 130 ч. 1, ч. 6 п.п. 1, 2, 8, ст. 160 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній на час вирішення справи, питання про участь у справі інших осіб (особи), прав і обов`язків яких (якої) стосується спір, не обговорив і не мав процесуальних підстав за відсутності таких належних відповідачів (відповідача) для вирішення спору щодо сторін по суті, що, власне, і потягло наслідки, які випливають із положень ст. 352 ч. 1 чинної редакції ЦПК України.

Таке вирішення справи є неправильним у процесуальному розумінні, рішення суду не відповідає вимогам ст.ст 213-215 і ст.ст. 89, 263-265 відповідних редакцій ЦПК України, вищенаведені обставини виключали можливість реального вирішення спору через пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність у справі належного відповідача, без якого про законність розв`язання спору не йдеться. Питання обґрунтованості позову по суті, його доведеності, наявності підстав для визнання відповідних прав, інші обставини наразі значення не мають.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції не мав законних підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок АДРЕСА_2 і дійшов хибного висновку про можливість задоволення позову. ОСОБА_3 довів наявність у нього права на апеляційне оскарження рішення Міжгірського районного суду від 26.01.2017.

Оскільки розгляд справи покладається на суд першої інстанції, а в апеляційному порядку здійснюється перевірка судового рішення, яким закінчено провадження в справі, під час апеляційного розгляду справи суд не вправі за відсутності для того належних підстав змінювати склад відповідачів у справі, розглядати підстави і вимоги позову, які не були предметом розгляду судом першої інстанції, виходити за межі пред`явлених вимог (ст. 11 ч. 1, ст. 37 ч. 1, ст.ст. 107, 118, 291, 292, ст. 303 ч. 1 і ст. 13 ч. 1, ст. 23 ч. 1, ст. 55 ч. 1, ст. 184, ст.ст. 351, 352, ст. 367 ч.ч. 1, 6 відповідних редакцій ЦПК України). Тож на стадії апеляційного провадження викладені обставини не можуть бути змінені, а порушення норм закону не можуть бути усунені чи виправлені.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача та відсутність у справі необхідного для вирішення спору відповідача, внаслідок чого має місце прийняття судом рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі, було обов`язковою підставою для скасування рішення суду й із урахуванням положень ст. 303 ч. 3 ЦПК України в редакції на час пред`явлення позову, а положення ст. 367 ч. 4, ст. 376 ч. 3 п. 4 чинної редакції ЦПК України прямо передбачають скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення за таких обставин.

Відтак, на підставі ст. 376 ч. 1 п. 4, ч. 2, ч. 3 п. 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити, рішення суду скасувати, у позові відмовити з наведених вище процесуальних підстав внаслідок вирішення спору за відсутності належного відповідача.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. 4, ч. 2, ч. 3 п. 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити, рішення Міжгірського районного суду від 26 січня 2017 року в частині задоволення вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , скасувати, у позові ОСОБА_1 до Міжгірської селищної ради Міжгірського району Закарпатської області про визнання права власності на вказаний житловий будинок у порядку спадкування відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 28 грудня 2020 року.

Судді