Номер провадження: 22-ц/813/1435/20
Номер справи місцевого суду: 1527/2-574/11
Головуючий у першій інстанції Бабаков В. П.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.12.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Дрішлюка А.І.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянувши у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Укрсиббанк» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2019 року за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», про стягнення заборгованості за кредитними договорами, за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», третя особа: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», про захист прав споживача, визнання договорів недійсними, поруки припиненою,-

В С Т А Н О В И В:

23 червня 2010 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулось до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитними договорами.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не виконували умови кредитних договорів, не здійснювали погашення кредитів, у зв`язку з чим у них утворилася заборгованість:

- по договору №0 від 07 червня 2007 року в сумі 1 690 103,36 гривень, в тому числі заборгованість за основним боргом 973 398,09 гривень і заборгованість за відсотками 716 705,28 гривень;

- по договору №0 від 08 червня 2007 року в сумі 6 076 765,26 гривень, в тому числі заборгованість за основним боргом 3 368 680,42 гривень і заборгованість за відсотками 2 708 084,84 гривень;

- по договору №0 від 07 листопада 2007 року в сумі 5 562 569,41 гривень, в тому числі заборгованість за основним боргом 3 219 481,89 гривень і заборгованість за відсотками 2 343 087,52 гривень.

Всього 13 320 438,03 гривень (по курсу НБУ станом на день звернення до суду із позовною заявою).

На підставі зазначеного, позивач звернувся до суду із вказаним позовом та просив суд стягнути солідарно з відповідачів за первісним позовом на його користь вказану суму заборгованості.

11 червня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено Договір факторингу №4 та Договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки, за якими до ТОВ «Кей-Колект» перейшло право вимоги за Договорами про надання споживчих кредитів №0 від 07 червня 2007 року, №0 від 08 червня 2007 року, №0 від 07 листопада 2007 року, договорами іпотеки від 11 червня 2007 року №2070, від 07 листопада 2007 року №4722 та договорами поруки № 119593 від 07 червня 2007 року, №119971 від 08 червня 2007 року та №156224 від 07 листопада 2007 року.

У зв`язку з чим, ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 15 серпня 2012 року було залучено до участі у справі ТОВ «Кей-Колект» в якості правонаступника позивача ПАТ «УкрСиббанк», а АКІБ «УкрСиббанк» було залучено у якості третьої особи (т. 3 а.с. 278).

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали зустрічний позов (т. 1 а.с. 147-177) з подальшим останнім уточненням зустрічних позовних вимог від 26 березня 2018 року (т. 6 а.с. 13-42).

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що банк свідомо порушив імперативні вимоги діючого законодавства України про захист прав споживачів та приписи Національного Банку України, які визначені законом як істотні та є необхідні для укладення та виконання договорів про надання споживчих кредитів, навмисно не виконав вимоги Закону щодо надання Позичальнику об`єктивної, повної та достовірної інформації про умови кредитування під час укладення договорів, приховав фактичне значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредитів, чим ввів Позичальника в оману щодо ціни кредитних договорів, що є нечесною підприємницькою практикою. В кредитні договори, які є договорами приєднання, банк включив несправедливі умови збільшення процентної ставки та дострокового погашення кредитів, внаслідок яких всупереч принципу добросовісності їх наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. За таких обставин позивачі за зустрічним позовом просять суд визнати кредитні договори, додаткові угоди до них та договори іпотеки недійсними, як укладені під впливом обману, а договори поруки припиненими в зв`язку з порушенням ст. 559 ЦК України.

Представники ТОВ «Кей-Колект» та ПАТ «УкрСиббанк» в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, причини неявки до суду не повідомили, надали суду відзив на зустрічний позов, вимоги якого не визнали, просили суд відмовити у його задоволенні.

ОСОБА_3 , ОСОБА_2 представник ОСОБА_1 подали до суду заяви про розгляд справи без їх присутності, зустрічний позов підтримали, надали відзив на первісний позов, вимоги якого не визнали, просили відмовити у його задоволенні.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2019 року в задоволенні первісного позову відмовлено, вимоги зустрічної позовної заяви задоволено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі АТ «УкрСиббанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги первісного позову в повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Розгляд справи призначено на 23 грудня 2020 року, однак відповідно до розпорядження голови Одеського апеляційного суду про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року №12, у зв`язку з ускладненням епідеміологічної ситуації в м. Одесі та із підтвердженням у працівників Одеського апеляційного суду діагнозу COVID-19, з метою запобігання поширенню захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, серед співробітників та відвідувачів Одеського апеляційного суду та забезпечення безпечних умов праці працівникам суду тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки: помаранчевий або червоний, зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинити їх допуск до залів судових засідань.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Окрім того, згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Сторони сповіщені належним чином, при цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою, клопотань про відкладення розгляду справи від сторін не надходило.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 30 грудня 2020 року.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних заяв та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні первісних позовних вимог ТОВ «Кей-Колект» суд першої інстанції посилався на те, що у матеріалах справи відсутні докази того, що банк перед укладенням спірних споживчих кредитів надав ОСОБА_1 в письмовій формі інформацію про умови кредитування і отримав від неї письмове підтвердження про ознайомлення з такою інформацією; перед укладенням спірних споживчих кредитів банком не було попереджено ОСОБА_1 про те, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за договором несе споживач; також суд першої інстанції зазначив, що банк приховавши від ОСОБА_1 більш вигідні умови кредитування та запропонував найбільш невигідні для неї умови, отже, допустив обман споживача і застосував нечесну підприємницьку практику. Відносно договорів поруки суд першої інстанції зазначив, що кредитор не пред`явив позову до поручителя протягом одного року від дня укладення Договорів поруки, а значить річний строк для пред`явлення вимоги поручителю позивачем було пропущено на підставі чого суд дійшов до висновку, що порука ОСОБА_2 вважається припиненою з дати закінчення одного року від дня укладення договорів, а також зазначив, що банк без згоди поручителя ОСОБА_2 реструктурував кредитні договори з ОСОБА_1 , внаслідок чого сума нарахованих відсотків по кредитам збільшилася, відповідно збільшився обсяг відповідальності поручителя на цю суму.

Однак з таким висновком суду першої інстанції судова колегія не погоджується з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 07 червня 2007 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», укладено Договір про надання споживчого кредиту №0, згідно п. 1.1. якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 50 000 доларів США, що еквівалентно 252 500,00 грн. по курсу НБУ на день укладення договору, а ОСОБА_1 зобов`язалася повернути кредит та сплатити плату за кредит на умовах договору (т. 1 а.с. 47-50).

Пунктом 1.3.1. договору передбачено, що за користування кредитними коштами встановлюється процента ставка у розмірі 12,5 % річних.

07 червня 2007 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено Договір про надання споживчого кредиту №0 (т. 2 а.с. 66-69), згідно п. 1.1. якого АКІБ «УкрСиббанк» зобов`язується надати ОСОБА_1 кредит у формі кредитної лінії, що надається траншами, ліміт якої є рівним 2 078,00 гривень та надається ОСОБА_1 кожного календарного року для виконання забов`язань Позичальника за договором страхування майна, що передано в забезпечення виконання забов`язання Позичальника за кредитним договором №0.

30 січня 2009 року ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено Додаткову угоду №3 до Договору про надання споживчого кредиту №0 від 07 червня 2007 року, якою Графік погашення кредиту викладений в новій редакції (т. 2 а.с. 47-49) .

У якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаними договорами про надання споживчих кредитів 07 червня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено Іпотечний договір, реєстровий №2486, посвідчений Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ситніковою Ю.Д., відповідно до умов якого в іпотеку передана квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі зазначеного договору до Реєстру заборон відчуження нерухомого майна нотаріусом була внесена Заборона відчуження за реєстровим №391.

Також, в забезпечення виконання зобов`язань за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 07 червня 2007 року АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 уклали 07 червня 2007 року Договір поруки №19593 (т. 1 а.с. 75-77), згідно п.1.1. якого поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов`язання відповідати по зобов`язанням боржника, які виникають з умов Договору про надання споживчого кредиту №0.

У судовому засіданні встановлено, що 08 червня 2007 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено Договір про надання споживчого кредиту №0 (т. 1 а.с. 59-62) , згідно п. 1.1. якого, банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 200 000 доларів США, що еквівалентно 1 010 000,00 гривням по курсу НБУ на день укладення договору, а ОСОБА_1 зобов`язалася повернути кредит в повному розмірі та сплатити плату за кредит на умовах договору.

Пунктом 1.3.1. вказаного договору передбачено, що за користування кредитними коштами встановлюється процента ставка у розмірі 13,5 % річних.

08 червня 2007 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено Договір про надання споживчого кредиту №0 (т. 2 а.с. 75-79), згідно п. 1.1. якого АКІБ «УкрСиббанк» зобов`язується надати ОСОБА_1 кредит у формі кредитної лінії, що надається траншами, ліміт якої є рівним 887,00 гривень та надається ОСОБА_1 кожного календарного року для виконання забов`язань Позичальником за договором страхування майна, що передано в забезпечення виконання забов`язання Позичальника за кредитним договором №0.

30 січня 2009 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено Додаткову угоду №3 до Договору про надання споживчого кредиту №0 від 08 червня 2007 року, якою Графік погашення кредиту викладений в новій редакції (т. 2 а.с. 50-52).

У якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаними договорами про надання споживчих кредитів 11 червня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено Іпотечний договір, реєстровий №2070, посвідчений Приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області Чос О.П., відповідно до якого в іпотеку передано земельні ділянки № НОМЕР_1 , площею 0,0892 га та № НОМЕР_2 площею 0,0873 га, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 (т. 4 а.с. 117-118). На підставі зазначеного договору до Реєстру заборон відчуження нерухомого майна нотаріусом була внесена Заборона відчуження за реєстровими №2071 та №2072 відповідно.

Крім того, у якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаними Договорами про надання споживчих кредитів 08 червня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено Іпотечний договір, реєстровий №2522, посвідчений Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ситніковою Ю.Д., відповідно до якого в іпотеку передана квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т. 4 а.с. 115-116). На підставі зазначеного договору до Реєстру заборон відчуження нерухомого майна нотаріусом була внесена Заборона відчуження за реєстровим №398.

Також у забезпечення виконання зобов`язань за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 08 червня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено 08 червня 2007 року Договір поруки №119971 (т. 1 а.с. 75-77), згідно п.1.1. якого поручитель бере на себе зобов`язання відповідати по зобов`язанням боржника, які виникають з умов Договору про надання споживчого кредиту №0.

Також встановлено, що 07 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено Договір про надання споживчого кредиту №0, згідно п. 1.1. якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 150 000,00 доларів США, що еквівалентно 757 500,00 гривням по курсу НБУ на день укладення договору. Згідно п. 1.2.2. цього договору, ОСОБА_1 зобов`язалася повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 1 680,00 доларів США щомісячно (т. 1 а.с. 51-56).

07 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено Додаткову угоду №1 до договору №0, якою сторони доповнили умови вказаного Договору та виклали його пункти 1.3.5., 3.4., 5.2., 7.2. в новій редакції.

07 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено Договір про надання споживчого кредиту №0 (т. 2 а.с. 71-74), згідно п. 1.1. якого АКІБ «УкрСиббанк» зобов`язується надати ОСОБА_1 кредит у формі кредитної лінії, що надається траншами, ліміт якої є рівним 3 072,00 гривень та надається ОСОБА_1 кожного календарного року для виконання зобов`язань Позичальника за договором страхування майна, що передано у забезпечення виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором №0.

30 січня 2009 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено Додаткову угоду №3 до Договору №0 від 07 листопада 2007 року, якою пункт 1.2.2. викладений в новій редакції (т. 2 а.с. 46).

У якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаними Договорами про надання споживчих кредитів 07 листопада 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено Іпотечний договір, реєстровий №4722, посвідчений Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитоновою Т.Є., відповідно до якого в іпотеку передана квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 (т. 4 а.с.119-121). На підставі зазначеного договору до Реєстру заборон відчуження нерухомого майна нотаріусом внесена Заборона відчуження за реєстровим №147.

Також у забезпечення виконання зобов`язань за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 07 листопада 2007 року АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 уклали 07 листопада 2007 року Договір поруки №156224 (т.1 а.с.75-77), згідно п.1.1. якого поручитель бере на себе зобов`язання відповідати по зобов`язанням боржника, які виникають з умов Договору про надання споживчого кредиту №0.

За вказаними кредитними договорами банк виконав свої зобов`язання в повному обсязі, надав позичальнику кредитні кошти, а позичальник в свою чергу прийняла від банку кредитні кошти і приступила до виконання своїх зобов`язань щодо погашення заборгованості.

Відповідно до положень статей 526, 530, 610, ч.1 статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частини перша, друга статті 8 Основного Закону України).

Регулювання договірних цивільних відносин здійснюється як самостійно їх сторонами, так і за участю держави відповідно до положень Цивільного кодексу України.

Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 ЦПК України. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності.

Держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму.

Для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Положення частин четвертої - одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачають такі права споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати лише під час виконання договору споживчого кредиту.

Зокрема, це право споживача протягом певного терміну відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин; не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах; достроково повернути споживчий кредит; не бути примушеним достроково повернути суму споживчого кредиту у разі незначних порушень договору; бути захищеним від суспільного поширення інформації про несплату боргу тощо.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачяться на користь споживача.

В рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011, встановлено, що положення Закону, спрямовані на захист прав споживачів кредитних послуг та збалансування цих прав з іншими суспільними цінностями, що захищаються публічною владою.

В аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України слід розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Згідно із положеннями частин 1, 2, 5, 7 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Крім того, відповідно до п. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки зобов`язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов`язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Дані вимоги закону додержані банком ПАТ «УкрСиббанк» що підтверджується п.п. 7.12, 10.13 спірних кредитних договорів, відповідно до яких позичальник своїм підписом засвідчив факт та згоду з умовами договору, підтверджує свої права та обов`язки за цим Договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього Договору, та що всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і Позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також що перед укладенням цього Договору отримав від Банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів».

Підпис позичальника під договором свідчить про її ознайомлення з усіма його умовами, правами та обов`язками, іншою інформацією, надання якої передбачено чинним законодавством України.

Таким чином на підставі зібраних доказів по справі установлено, що спірні кредитні договори підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних його умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, умови договорів викладені чітко та з наявністю повної інформації стосовно умов кредитування, позивальник підписала кожну сторінку кредитних договорів, графіки погашення кредиту, виконувала їх умови, однак суд першої інстанції на зазначене не звернув уваги та дійшов до передчасного висновку щодо визнання спірних кредитних договорів недійсними на підставі ст. 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Посилання на те, що їй не було надано інформації у письмовому вигляді про умови кредитування, що вплинуло на формування волі ОСОБА_1 щодо укладення кредитного договору не знайшли свого підтвердження в наданих сторонами доказах, оскільки, вона підписала спріні договори про надання споживчих кредитів, а отже погодилася з їх умовами, де чітко визначені права та обов`язки сторін.

Відповідно до останнього абзацу ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів" у разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Згідно із ч. 7 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» суб`єкт господарювання несе відповідальність у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило: 1) придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків; 2) неможливість використання придбаної продукції за призначенням - споживач має право вимагати надання у прийнятно короткий, але не більше місяця, строк належної інформації. Якщо інформацію в обумовлений строк не буде надано, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування збитків; 3) заподіяння шкоди життю, здоров`ю або майну споживача - споживач має право пред`явити продавцю (виробнику, виконавцю) вимоги, передбачені законом, а також вимагати відшкодування збитків, завданих природним об`єктам, що перебувають у його володінні на праві власності або на інших підставах, передбачених законом чи договором.

Статтею 23 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено відповідальність суб`єктів господарювання за порушення прав споживачів у вигляді штрафів, що стягують на користь держави.

Таким чином, законом не визначено настання наслідку недійсності правочину у випадку ненадання передбаченої інформації.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньо економічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті, чи їх еквівалент.

Порядок надання дозволу Національного банку України на банківські операції та генеральних ліцензій установлюється Положенням про порядок видачі банком банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затверджених постановою Правління Національного банку України № 275 від 17 липня 2001 року, у пункті 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому положення, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, відповідно до декрету Кабінету Міністрів України.

Згідно із статтею операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового договору (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16.

Встановлено, що кредитні договори №0 від 07 червня 2007 року, №0 від 08 червня 2007 року, №0 від 07 листопада 2007 року укладено в іноземній валюті за згодою позичальника ОСОБА_1 ..

Так, відповідно до Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 496, визначено, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щодня. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.

Отже, питання незмінності курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплено.

Таким чином, укладаючи спірні договори про надання кредиту в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Виходячи зі змісту статей 1046, 1054 ЦК України відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику.

Коливання курсу валют є двостороннім ризиком. Так, для позичальника таким ризиком є зростання ціни купівлі іноземної валюти, а для позикодавця зниження такої ціни. Особливості значного коливання є такими, що невідомо настануть вони чи ні.

Фактичні обставини справи свідчать про відсутність форм омани, на які посилається скаржник.

Позичальником не надано доказів того, що вона протягом такого значного проміжку часу, в тому числі у періоди коливання курсу іноземної валюти по відношенню до національної, зверталась до банку з заявами, чи документами іншого характеру у яких порушували б питання про незрозумілість чи несправедливість Кредитних договорів, або невідповідність їх умов її внутрішній волі.

Такий висновок з подібними правовідносинами міститься у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі за №308/15/16-ц.

У чинному законодавстві хоча й закріплено статус національної валюти як єдиного законного платіжного засобу на території України, проте не міститься заборони на визначення у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов`язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті. Саме з такими умовами кредитування погодилася ОСОБА_4 , отримавши кредитні кошти у іноземній валюті та взявши на себе зобов`язання по їх поверненню саме в іноземній валюті, або у її гривневому еквіваленті.

Встановивши, що сторонами в момент укладення договору дотримано вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» щодо укладення кредитного договору в письмовій формі та зазначення у ньому передбачених законом обов`язкових умов, кредитні договори не суперечать нормам цивільного законодавства, відповідають вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, а тому суд апеляційної інстанції доходить до висновку про відсутність підстав для визнання спірних договорів недійсними з підстав відсутності інформації щодо попередження банком позичальнику щодо валютних ризиків.

Відповідно до пункту 14 частини 1 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика - це будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим або іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.

Статтею 19 наведеного Закону, якою заборонена нечесна підприємницька практика, передбачено, що нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції та будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

При цьому, за змістом наведеної норми матеріального права підприємницька практика вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він би не погодився, а агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави зробити висновок про те, що нечесною підприємницькою практикою є практика направлена на досягнення результату, яким є дія споживача, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків у правовідносинах із самим суб`єктом підприємницької діяльності або ж з третіми особами.

Закон передбачає, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької діяльності, є недійсними.

Відповідно до статті 230 ЦК України, у взаємозв`язку зі статтею 12 ЦПК України, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Як на обставини омани позивачі за зустрічним позовом посилаються на те, що банк замовчав інформацію про наявність іншої схеми кредитування, що є істотно дешевшою та вигіднішою, не проінформував про валютні ризики, ввів в оману стосовно валюти кредиту.

Статтею ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Це означає, що при виборі умов кредитування клієнт банку самостійно обирає способи кредитування, якщо йому на вибір пропонується декілька.

Позивачами за зустрічним позовом не доведено, що на час укладення кредитних договорів існували інші умови кредитування, які б відповідали очікуванням позичальника та які були приховані банком.

При цьому, Законом України «Про захист прав споживачів» у ч.6 ст.11 передбачено, що споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.

Отже, законом забезпечено розумний та достатній строк, протягом якого споживач може свідомо визначитися із умовами кредитування та прийняти правильне для себе рішення, не перебуваючи при цьому в стані емоційного напруження, незвичної обстановки та під можливим впливом працівників банку.

З обставин справи убачається, що позичальник виконувала свої зобов`язання протягом достатнього періоду часу, щоб можна було дійти об`єктивного висновку про те, що умови, на яких вона отримала кредит, нею проаналізовано та вони цілковито її задовольняли, таким чином судова колегія відхиляє вказані доводи зустрічної позовної заяви як необґрунтовані та недоведені.

Частиною 1 статті 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Як зазначено у частинах 1 та 2 статті 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання.

Порука це строкове зобов`язання, і незалежно від того, чи встановлено договором строк її дії, сплив цього строку - припиняє суб`єктивне право кредитора.

Суд першої інстанції задовольнив зустрічний позов як з підстав збільшення обсягу відповідальності поручителя без згоди останнього (ч. 1 ст. 559 ЦК України) одночасно і з підстав ч. 4 ст. 559 ЦК України (пропуск строку на пред`явлення вимог до поручителя).

Підстави для припинення поруки, визначені ч. 1 та ч. 4 ст. 559 ЦК України є взаємовиключними та не можуть бути застосовані одночасно.

Якщо порука припинилась на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України моментом її припинення є факт збільшення обсягу відповідальності. Відповідно, у суду немає підстав стверджувати про припинення поруки на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України в подальшому, оскільки порука вже припинилась.

Натомість застосування ч. 4 ст. 559 ЦК України в подальшому виключає застосування судом ч. 1 ст. 559 ЦК України оскільки, якщо суд дійде висновку про пропуск строку на пред`явлення вимог до поручителя то такий строк пропущено кредитором внаслідок непред`явлення вимог, але порука діє.

Тобто, підставою для припинення поруки по ч. 4 ст. 559 ЦК є нереалізація кредитором права на пред`явлення вимог, а за ч. 1 ст. 559 ЦК певна дія.

При цьому, одночасно ці факти не можуть існувати.

З цих підстав, одночасне посилання як підставу для задоволенні позову як на ч. 1 ст. 559 ЦК України так і на ч. 4 ст. 559 ЦК України є необґрунтованим.

У пункті 7.7. договорів про надання споживчих кредитів строк дії даних договорів встановлюється з дати їх укладення (дати підписання Договору Сторонами) до повного повернення Банку всієї суми кредиту за Договором та повного погашення плати за кредит і неустойки, у разі її нарахування.

У пункті 3.1 Договорів поруки зазначено, що ці Договори діють до повного припинення всіх зобов`язань Боржника за Основними договорами.

Крім установлення строку дії договору, сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно із ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень ч. 4 ст. 559 цього Кодексу у відповідній редакції) повинні застосовуватись і до поручителя.

У разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

За умовами договорів поруки поручитель відповідає перед банком у тому ж обсязі, що і боржник.

Тобто договорами поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється.

Застосоване у ч. 4 ст. 559 ЦК України поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов`язання.

Закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не пред`явить вимоги до поручителя.

Оскільки кредитним договором передбачено сплату періодичних платежів, а за договорами поруки поручителі відповідають за зобов`язаннями згідно з кредитним договором перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до ст. 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя.

Тобто банк мав протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (виникнення простроченої заборгованості за кредитним договором) пред`явити вимоги до поручителя.

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через 6 місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних періодичних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Вказане свідчить, що суд першої інстанції допустився помилки у визначенні початку перебігу строку пред`явлення вимог до поручителя та дійшов передчасних висновків про припинення поруки підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України, оскільки факт прострочення строку виконання зобов`язання призводить до початку перебігу 6-місячного строку до всіх вимог, а лише щодо певної частини.

Колегією суддів встановлено, що останні платежі за спірними кредитними договорами було здійснено у квітня 2010 року, тоді як із досудовою вимогою Банк звернувся до боржників 02 червня 2010 року, а з позовом банк звернувся до суду 23 червня 2010 року, тому підстав для визначення договорів поруки припиненими на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України немає.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Тобто закон пов`язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов`язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких умов основного договору.

Отже, на зміну умов основного договору, унаслідок якої обсяг відповідальності не збільшується згода поручителя не вимагається і такі зміни не є підставою для застосування наслідків, передбачених частиною першою статті 559 ЦК України.

Відповідно до умов пунктів 1.3.1 за користування кредитними коштами протягом перших 30 (тридцяти) календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 13,5 % річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування розмір процентної ставки підлягає перегляду відповідно до умов Договору. У випадку, якщо банк не повідомив позичальника про встановлення нового розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування відповідно до умов Договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим Договором в попередньому місяці.

В пункті 1.3.2 сторони домовились, що за умовами Договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із обставин, передбачених частиною 1 пункту 5.2 Договору.

Нарахування процентів здійснюється щомісяця, в останній робочий день поточного місяця, методом «факт/360» відповідно до вимог чинного законодавства України (п. 1.3.3 Договору).

За змістом пункту 5.2 кредитного договору відповідно до вимог статті 651 ЦК України протягом дії цього договору банк відповідно до умов пункту 1.3.1 договору може змінити розмір процентної ставки у сторону збільшення у разі настання певних обставин, у тому числі, порушення позичальником кредитної дисципліни (тобто, неналежного виконання умов цього договору та/або умов договорів, за якими надано забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим договором).

Саме з такими умовами кредитного договору поручитель ОСОБА_2 був ознайомлений, підписавши договори поруки.

Таким чином, умови кредитного договору передбачають нарахування та сплату щомісячних процентів, тобто розміру процентної ставки за користування кредитом у разі, коли терміни внесення платежів не порушено; та підвищених процентів - розміру підвищеної процентної ставки за користування кредитом у разі порушення строків погашення кредиту. При цьому у разі дотримання графіку внесення платежів процентна ставка як плата за користування кредитними коштами залишається у погодженому сторонами розмірі.

Тобто, нарахування підвищеної процентної ставки не є збільшенням розміру плати за користування кредитом, яка призводить до збільшення обсягу відповідальності поручителя, оскільки є мірою відповідальності за прострочення виконання кредитного зобов`язання.

Таким чином колегія суддів не приймає доводи про те, що між позичальником ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено ряд додаткових угод до кредитних договорів, внаслідок чого відповідальність ОСОБА_2 , як поручителя, збільшилася.

Так, 30 січня 2009 року ОСОБА_1 уклала з банком Додаткові угоди №3 до договору №0 від 07 червня 2007 року та до договору №0 від 08 червня 2007 року, відповідно до яких Додатки №1 (графік погашення кредиту) було викладено у новій редакції.

Відповідно до Додаткової угоди №3 від 30 січня 2009 року до договору №0 від 07 листопада 2007 року сторони погодили, що позичальник зобов`язується у строк з «07» червня 2007 року по «07» лютого 2009 року повертати суму кредиту та сплачувати відсотки шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 1 680 доларів США, а в строк з «07» вересня 2009 року по «07» червня 2022 року по 1 690 доларів США. Позичальник зобов`язався в строк з «07» вересня 2009 року по «07» серпня 2009 року сплачувати проценти за користування кредитом в день сплати ануїтетних платежів.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що зобов`язання за договорами забезпечення кредиту (поруки) не припинилися на підставі частини першої статті 559 ЦК України, й суд першої інстанції дійшов до передчасного висновку щодо визнання договорів поруки припиненими з моменту укладення Додаткових угод №3 від 30 січня 2009 року.

На підставі вищевикладеного судова колегія приходить до висновку щодо відсутності підстав для визнання кредитних договорів недійсними, а тому відсутні й підстави для недійсності договорів іпотеки, укладених в забезпечення виконання зобов`язань за зазначеними кредитними договорами, на підставі ч. 2 ст. 548 ЦК України, підстав для визнання договору поруки припиненим на підставі ст. 559 ЦК України судовою колегією також на встановлено.

Відповідно до розрахунку заборгованості, станом на 04 серпня 2011 року (на момент звернення із заявою про уточнення позовних вимог) у відповідачів за первісним позовом перед позивачем виникла заборгованість, яка складає:

- за кредитним договором №0 від 07.06.2007р. - 58 665,01 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ (7,9712) складає 467 630,53 грн., з яких:

- заборгованість за кредитом - 44 716, 71 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 356 445,84 грн.;

- заборгованість по процентам за користування кредитом - 12 008,94 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 95 725,66 грн.;

- сума пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 733,07 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 5 843,46 грн.;

- сума пені за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом -·1 206,29 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 9 615,57 грн.;

- за кредитним договором № 0 від 07.11.2007р. - 188 678,23 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ (7,9712) складає 1 503 991,92 грн., з яких:

- заборгованість за кредитом - 147 896,87 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 1 178 915,53 грн.;

- заборгованість по процентам за користування кредитом - 36 259,69 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 289 033,24 грн.;

- сума пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 452,35 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 3 605,78 грн.;

- сума пені за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом 4 069,32 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 32 437,37 грн.;

- за кредитним договором № 0 від 08.06.2007р. - 216 901,97 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ (7,9712) складає 1 728 968,98 гривень, з яких:

- заборгованість за кредитом - 154 760,05 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 1 233 623,31 грн.;

- заборгованість по процентам за користування кредитом - 50 814,56 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 405 053,02 грн.;

- сума пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 6 280,27 дол. США, що еквіваленті по курсу НБУ становить 50 061,27 грн.;

- сума пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом 6 280,27 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 50 061,27 грн.;

- сума пені за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом 5 047,09 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 40 231,38 грн..

Загальна сума заборгованості складає 464 245,21 доларів США.

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами.

У добровільному порядку відповідачі за первісним позовом не виконують взяті на себе зобов`язання за кредитними договорами, що й стало причиною для звернення до суду з даним позовом. Розрахунок заборгованості спростовано не було, на підставі чого судова колегія приходить висновку про задоволення позовних вимог банку шляхом стягнення з відповідачів у солідарному порядку кредитної заборгованості.

У своїх вимогах банк просить у рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , шляхом проведення прилюдних торгів.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; іпотекодавець особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотеко держателем, іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель; іпотекодержатель кредитор за основним зобов`язанням.

Відповідно до частини 5 статті 3 вказаного Закону іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно із частиною першою статті 7 вказаного Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Частиною 1 статті 12 вказаного Закону передбачено, що, у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом припису частини другої статті 35 Закону України « Про іпотеку» визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили (передбачили тільки можливість передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону).

В Постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №310/11024/15-ц зазначено, що за змістом припису ч. 2 ст. 35 Закону України "Про іпотеку" визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору, не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі; 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві якщо у відповідному договорі, в іпотечному застереженні, сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили, передбачили тільки можливість передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»

Згідно зі ст. 41 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна встановлено, що квартира передана ОСОБА_3 у іпотеку банку за Іпотечним договором від 07 червня 2007 року не є єдиним нерухомим майном, що перебуває у її власності.

За таких обставин судува колегія приходить до висновку, що позовні вимоги банку є законними, обґрунтованими й підлягають задоволенню в повному обсязі.

Порушення судом норм процесуального права, а також норм матеріального права у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі та відмові у задоволенні зустрічного позову.

На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судовій збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

АТ «УкрСиббанк» поніс і документально підтвердив витрати по сплаті судового збору при подачі позовної заяви в сумі 1 820 грн. (а.с. 1,2 т. 1), та при подачі апеляційної скарги в сумі 2 730 грн. (а.с. 121 т. 7).

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги витрати по сплаті судового збору підлягають присудженню з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ «УкрСиббанк» в сумі 4 550 грн. в рівних частках.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, у складі судової колегії, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсиббанк» задвольнити, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2019 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості за кредитними договорами задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 ), ОСОБА_2 ІПН НОМЕР_4 ), ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_5 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» () кредитну заборгованість:

- за кредитним договором №0 від 07.06.2007р. - 58 665,01 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ (28,3668) складає 1 664 138,61 грн., з яких:

- заборгованість за кредитом - 44 716, 71 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 1 268 469,97 грн.;

- заборгованість по процентам за користування кредитом - 12 008,94 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 340 655,20 грн.;

- сума пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 733,07 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 20 794,85 грн.;

- сума пені за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом -·1 206,29 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 34 218,58 грн..

- за кредитним договором № 0 від 07.11.2007р. - 188 678,23 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ (28,3668) складає 5 352 197,61 грн., з яких:

- заборгованість за кредитом - 147 896,87 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 4 195 360,93 грн.;

- заборгованість по процентам за користування кредитом - 36 259,69 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 1 028 571,37 грн.;

- сума пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 452,35 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 12 831,72 грн.;

- сума пені за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом 4 069,32 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 115 433,59 грн..

- за кредитним договором № 0 від 08.06.2007р. - 216 901,97 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ (28,3668) складає 6 152 814,80 гривень, з яких:

- заборгованість за кредитом - 154 760,05 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 4 390 047,39 грн.;

- заборгованість по процентам за користування кредитом - 50 814,56 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 1 441 446,46 грн.;

- сума пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 6 280,27 дол. США, що еквіваленті по курсу НБУ становить 178 151,16 грн.;

- сума пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом 6 280,27 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 178 151,16 грн.;

- сума пені за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом 5 047,09 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 143 169,79 грн..

Звернути стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_4 , що належить на праві власності ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_5 ) в рахунок часткового погашення заборгованості, що виникла на підставі договору про надання споживчого кредиту №0 від 07 червня 2007 року, по договору про надання споживчого кредиту №0 від 08 червня 2007 року та по договору про надання споживчого кредиту №0 від 07 листопада 2007 року, яка у загальному розмірі склала 464 245,21 доларів США, що в еквіваленті по курсу по курсу НБУ (28,3668) складає 13 169 151,00 гривень, із встановленням способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів та початкової ціни - на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Зустрічний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», третя особа: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», про захист прав споживача, визнання договорів недійсними, поруки припиненою залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 ), ОСОБА_2 ІПН НОМЕР_4 ), ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_5 ) на користь Акціонерного товариства «Укрсиббанк» () судові витрати по сплаті судового збору в сумі 4 550 гривень в рівних частках.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 30 грудня 2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік