13.02.2020
Справа №642/764/20
Провадження №2/642/612/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2020 року суддя Ленінського районного суду м.Харкова Грінчук О.П., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

встановив:

До Ленінського районного суду м.Харкова надійшла вказана позовна заява.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «Де Жуффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року, оскільки певна визначена процедура звернення за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права повинна бути передбачена нормами національного законодавства. І за таких обставин кожна особа, звертаючись до суду із позовом, повинна дотримуватись норм процесуального законодавства.

Дослідивши позовну заяву з додатками, вважаю, що вона підлягає залишенню без руху, з наступних підстав.

Частиною 1 ст.3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Зі свідоцтва про шлюб вбачається, що позивач є громадянкою Азербайджану, відповідач є громадянином Нігерії.

Згідно ст.63 Закону України "Про міжнародне приватне право" передбачено, що припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначаються правом, яке діє в даний час щодо правових наслідків шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.60 вищевказаного Закону правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а при його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання (за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання в цій державі). При відсутності спільного місця проживання - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.

Таким чином, якщо подружжя є громадянами різних держав, спільно проживали на території України, і на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на її території, то розірвання шлюбу провадиться за законодавством України.

Як вбачається з позовної заяви та доданих до неї матеріалів, доказів спільного проживання подружжя на території України позивачем не надано, як і не надано домовленості між подружжям про право, яке вони обрали для застосування до правових наслідків шлюбу, згідно якої сторони передбачили підсудність такої справи (про розірвання шлюбу) судам України або іноземним судам.

Крім того, позивач у тексті позову зазначає, що відповідач її покинув та виїхав у невідомому напрямку, тоді як одночасно вказує, що відповідач фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , яка є також і її адресом проживання, що створює розбіжності в обставинах справи.

Окрім цього, відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 175 ЦПК України в позовній заяві зазначаються відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору.

Звертаючись із позовною заявою до суду, позивач не зазначає доказів звернення до відповідача із заявою про добровільне розірвання шлюбу в відділі РАЦС, при відсутності в позивача та відповідача спільних малолітніх чи неповнолітніх дітей, що передбачено ст. 106 Сімейного кодексу. Адже така відмова відповідача вказує на наявність спору з приводу розірвання шлюбу і є підставою звернення з даною позовною заявою до суду, а також відсутні посилання на докази ігнорування відповідачем такої пропозиції.

Відповідно до ч.1 ст.27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч. 2 ст.28 ЦПК України позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

Як вбачається у позовній заяві, позивачем вказано, що від шлюбу сторони спільних дітей не мають.

Згідно ч.9, ч.10 ст.28 ЦПК України, позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи), позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред`являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні.

Підставою звернення саме до Ленінського районного суду м.Харкова позивач зазначає те, що місце проживання відповідача знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

При цьому, всупереч ч.5 ст. 177 ЦПК України, позивачем не надано доказів того, що відповідач по справі має майно, яке знаходиться в Холодногірському районі м.Харкова, що постійне місце його роботи знаходиться у цьому районі, або доказів, що кв. АДРЕСА_2 є останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання та що він взагалі коли-небудь проживав чи був зареєстрований за вказаним адресом.

На запит суду отримано інформацію з Реєстру територіальної громади міста Харкова щодо того, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрованим або знятим з місця реєстрації на території міста Харкова не значиться.

Таким чином, позивачем не надані докази на підтвердження підсудності справи Ленінському районному суду м.Харкова.

Відповідно до ч.1 ст.76 Закону України "Про міжнародне приватне право" суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених уст. 77 цього Закону (виключна підсудність, яка на спори про розірвання шлюбу не розповсюджується).

Такої угоди для визначення підсудності справи Ленінському районному суду м.Харкова до позовної заяви не надано.

Вказані недоліки перешкоджають відкриттю провадження у справі і підлягають усуненню.

Від змісту позовної заяви залежать дії судді при вирішенні питання про відкриття провадження у справі і проведення подальших підготовчих дій для розгляду справи у судовому засіданні та при її розгляді по суті, у тому числі і про її судову юрисдикцію та підсудність, про визначення обставин, що мають значення для її вирішення, про залучення в процес інших осіб, дослідження доказів тощо.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасник цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статті 177 цього Кодексу, протягом п`яти з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

На підставі викладеного, позовну заяву потрібно залишити без руху та надати позивачу строк для усунення зазначених недоліків протягом п`яти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Роз`яснити позивачу, що у разі невиконання вимог ухвали до встановленої дати, вказані недоліки не будуть усунуті, позовна заява буде вважатися неподаною та повернута позивачу.

Керуючись ст.ст. 175, 177, 185, ЦПК України, суддя,-

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - залишити без руху та надати позивачу 5-денний термін з моменту отримання копії цієї ухвали для усунення недоліків.

Роз`яснити позивачу, що невиконання вимог ухвали суду у встановлений строк є підставою вважати позовну заяву неподаною та такою, що підлягає поверненню позивачеві.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя