Справа № 201/8995/20
Провадження № 2/201/3183/2020
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2020р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

за участю секретаря - Іващенко Ю.О.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за

В С Т А Н О В И В:

21.09.2020р. ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики (а.с.№3-5).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 22.09.2020р. позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху та запропоновано позивачу усунути недоліки (а.с. № 18). Недоліки позовної заяви позивачем усунуто вчасно ( а.с. № 20).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 19.10.2020р. позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи за загальними правилами позовного провадження в підготовче засідання (а.с. № 23).

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що 02.05.2020р. між ним та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів в сумі 15 000 дол. США, які останній зобов`язався повернути через три місяці, тобто зі строком повернення 02.08.2020р., про що відповідачем складена розписка. Відповідач у визначений умовами договору строк суму позики не повернув. Враховуючи викладене, просив стягнути з відповідача на його користь суму позики у розмірі 15 000 дол. США та судові витрати по сплаті судового збору.

Підготовче засідання у справі відповідно до положень ст. 197, п.3 ч.2 ст. 200 ЦПК України проведено 01.12.2020р. (а.с. № 48).

В судове засідання 21.12.2020р. представник позивача адвокат Цаплін О.К. (діє на підставі договору про надання правових послуг від 21.09.2020р., свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та ордеру від 21.08.2020р. а.с. № 16,17,61) надав заяву, в якій просив справу розглядати без його та позивача участі та без фіксування судового процесу технічними засобами. Зазначив, що позов підтримує в повному обсязі, просив його задовольнити (а.с. № 59).

Відповідач ОСОБА_2 в підготовчі засідання, які призначалися на 11.11.2020р. та 01.12.2020р., а також в судове засідання 21.12.2020р. не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Про дату підготовчого засідання 11.11.2020р. відповідач був повідомлений шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням, в матеріалах справи є поштове повідомлення про завчасне отримання ним судової повістки (а.с.№27). Про дату підготовчого засідання 01.12.2020р. та судового засідання 21.12.2020р. відповідач був повідомлений безпосередньо в суді під розписку (а.с. № 34,55).

Крім того, про дату судового засідання 21.12.2020р. відповідач сповіщався шляхом розміщення оголошення на сайті «Судова влада України та sms-інформування (а.с. № 53, 54).

З урахуванням положень ст. 128 ЦПК України, відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про дату та час слухання справи.

18.12.2020р. від відповідача ОСОБА_2 до канцелярії суду надійшла заява про відкладення слухання справи у зв`язку з тим, що він ще не одужав. Також відповідач в цій заяві повідомив, що клопотань по справі не має, позов не визнає та така сума коштів у нього відсутня (а.с.№ 56).

Ухвалою суду від 21.12.2020р. (постановлена без виходу до нарадчої кімнати з огляду на положення ст. 353 ЦПК України) було відмовлено в задоволенні клопотання відповідача від 18.12.2020р. про відкладення слухання справи, з огляду на те, що доказів на підтвердження хвороби та знаходженні на лікуванні станом на 18.12.2020р. відповідачем не надано. При прийнятті даного рішення судом враховано, що це повторна заява про відкладення слухання справи, та в заяві від 10.11.2020р. відповідач вже просив відкласти слухання справи для надання можливості підготувати відзив, проте станом на 21.12.2020р. відзиву так і не надав.

З урахуванням того, що в матеріалах справи наявні письмові заяви відповідача від 10.11.2020р. та 18.12.2020р. (а.с. № 29, 56), з яких вбачається, що відповідач позовні вимоги не визнає, між тим відзив на позовну заяву не надав, клопотань не заявляв та не має наміру їх заявляти, про що свідчить зміст заяви від 18.12.2020р., отже відсутня сукупність підстав, передбачених ч.1 ст. 280 ЦПК України для ухвалення у справі заочного рішення.

З урахуванням заяви представника позивача від 21.12.2020р., а також неявки відповідача, у відповідності до положень ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув справу 21.12.2020р. за відсутності обох сторін (їх представників) і без фіксування процесу технічними засобами.

Суд, з`ясувавши позиції сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України, оглянувши 21.12.2020р. оригінали розписки, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

02.05.2020р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики (а.с. №6-7), у відповідності до якого позикодавець ОСОБА_1 передав відповідачу у борг грошову суму в іноземній валюті у розмірі 15 000 доларів США. Відповідно до умов договору, відповідач зобов`язався повернути ці кошти через три місяці. На підтвердження укладення даного договору, позивачем до матеріалів справи подано копію відповідної розписки.

Оригінал розписки, наданий представником позивача, був оглянутий судом при розгляді справи 21.12.2020р., звірений з копією, яка знаходиться в матеріалах справи (а.с. № 62) та оригінал повернуто представнику позивача.

Відповідач у визначений умовами договору строк суму позики не повернув. Дані обставини не спростовуються відповідачем в жодній із поданих до суду заяв.

Приймаючи до уваги, що до теперішнього часу відповідач не виконав умови договору позики і не повернув позивачу грошового боргу, порушене право позивача підлягає захисту в судовому порядку шляхом стягнення зазначеної суми на користь позивача.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Так, в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання».

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей.

Як вбачається з розписки, ОСОБА_2 підтверджено факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, дату її отримання (02.05.2020р. в сумі 15 000 дол. США), що з урахуванням норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України та вищенаведеної правової позиції Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-79цс14, доводить факт отримання відповідачем грошей у борг.

Варто зазначити, що відповідач, будучи повідомленим про наявність справи, правом надання відзиву на позовну заяву не скористався, лише зазначав в заявах від 10.11.2020р. та 18.12.2020р., що позов не визнає та у нього відсутня така сума коштів, будь-яких підтверджень повернення грошових коштів також не надав. В заяві від 18.12.2020р. відповідач також зазначив, що в нього клопотань по справі немає.

Поза увагою суду не може залишитися той факт, що при написанні розписки 02.05.2020р. відповідач змінив свій почерк на печатні букви замість прописних, які зазвичай використовують люди (що в подальшому унеможливило б проведення судової почеркознавчої експертизи).

Суд зазначає, що заперечую проти позовних вимог в заявах від 10.11.2020р. та 18.12.2020р. (а.с. № 29, 56), ОСОБА_2 факт написання такої розписки не заперечував, лише повідомляв суд, що таких грошей у нього немає.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договором позики від 02.05.2020р. в розмірі 15 000 дол. США.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019р. у справі № 373/2054/16-ц, (провадження № 14-446 цс18) зазначила, що відповідно до ч. 2 статті 533 ЦК України, якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046, частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме в тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Таким чином цей висновок стосується можливості виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті.

Враховуючи вищевикладене, позов підлягає задоволенню і з відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню сума боргу за договором позики від 02.05.2020р. в розмірі 15 000 дол. США.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позову, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 4 225 грн.28коп. (а.с.№2).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 526, 530, 1047, 1048 ЦК України, постановою Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019р. у справі № 373/2054/16-ц, постановами Верховного Суду України від 18.09.2013р. № 6-63цс13 та від 02.07.2014р. у справі №6-79цс14, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 141, 223, ч.2 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 02.05.2020р. в розмірі 15 000 дол. США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 225грн.28коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя: Ткаченко Н.В.