Дата документу 22.12.2020 Справа № 336/1691/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/1691/19 Головуючий у 1 інстанції: Зарютін П.В.
Провадження № 22-ц/807/3289/20 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«22» грудня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_3 , за життя її мати склала заповіт від 12 листопада 2013 року, відповідно до якого усе майно заповіла їй.

Після смерті матері вона звернулась з заявою про прийняття спадщини до П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори, на підставі чого заведено спадкову справу. Іншим спадкоємцем обов`язкової частки є її брат - відповідач.

Вважала, що відповідач підлягає усуненню від спадкування, посилаючись на те, що 26 серпня 2018 року її мати було госпіталізовано до Комунальної установи «Міська клінічна лікарня №2» з тяжкою хворобою, де проходила курс лікування до 06 вересня 2018 року. Вона здійснювала догляд за матір`ю, купувала необхідні ліки та годувала її. Відповідач будь-якої матеріальної допомоги матері не надавав, піклування за нею у лікарні не здійснював. Незважаючи на те, що мати була виписана зі стаціонару, стан її здоров`я був вкрай тяжким. З 11 вересня 2018 року стан її матері погіршився.

Оскільки відповідач відмовився доглядати мати, 15 вересня 2018 року вона перевезла мати у свою квартиру. Відповідач не телефонував, на вхідні дзвінки не відповідав. Організацією похорон, витратами, пов`язаними з ними, займалась вона з чоловіком.

ОСОБА_3 через похилий вік та тяжку хворобу, яка прогресувала з вересня 2018 року до смерті, перебувала у безпорадному стані, не могла самостійно забезпечити умови свого життя, потребувала стороннього догляду, допомоги та піклування.

Вважала, що відповідач мав змогу надавати матері допомогу як фізично так і матеріально та повинен був її надати.

На підставі зазначеного просила усунути ОСОБА_2 від права спадкування обов`язкової частки після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , вирішити питання про судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 серпня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на свідоме ухилення відповідача від піклування про матір, недоведеність відповідачем здійснення догляду, просила скасувати рішення суду та прийняти нову постанову про задоволення позову.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що позивачем не доведено його ухилення від виконання обов`язку щодо утримання матері та надання їй допомоги, в позові та апеляційній скарзі позивач зазначає про незначний проміжок часу близько місяця, який передував смерті ОСОБА_3 , ОСОБА_3 не зверталась до нього з проханням про надання матеріального утримання та допомоги.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів потреби ОСОБА_3 в отриманні допомоги від відповідача та його ухилення від надання такої допомоги у період, про який позивач зазначала у позовній заяві.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження від 18 жовтня 1966 року серії НОМЕР_1 та від 19 листопада 1963 року серії НОМЕР_2 відповідно (а.с.61 зворот, 68 зворот, 69).

Відповідно до заповіту від 12 листопада 2013 року ОСОБА_3 все майно, що буде належати їй на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого не складалось, а також все те, на що матиме право за законом, заповіла своїй дочці ОСОБА_5 - позивачу у справі (а.с.67 зворот - 68).

З виписного епікризу КУ «Міська клінічна лікарня №2» з історії хвороби №2582 вбачається, ОСОБА_3 перебувала на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні з 26.08.2018 року по 06.09.2018 року з діагнозом ішемічний інсульт з геморагічним компонентом в правій гемісфері головного мозку, руслі правої СМА, глибинний правосторонній геміпарез, церебральний атеросклероз, двостороння застійна пневмонія, стадія розв`язання, лівосторонній ексудативний плеврит, гіпертонічна хвороба ІІІ ст., степ.3, ризик 4, ішемічна хвороба серця: дифузний кардіосклероз, передсердя екстрасистолія, СН ІІ АСТ, ІІ ФК (а.с.19-20).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 05.10.2018 року, актовий запис №6210, та довідкою про причину смерті від 04.10.2018 року, виданою Комунальним некомерційним підприємством «Запорізький центр первинної медико-санітарної допомоги №1» (а.с.10, 11).

Згідно з копією рахунку б/н від 06.10.2018 року, виданого ФОП ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_1 , вартість поховання склала 16240 грн.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною першою статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно із статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

За приписами абзацу 2 частини третьої статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

Відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Правило абзацу 2 частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади).

Правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.

Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03 листопада 2020 року у справі №755/13344/18.

Таким чином, для задоволення вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 712/4709/15-ц (провадження № 61-8023св18), від 04 березня 2019 року у справі № 321/1573/17-ц (провадження № 61-45879св18) та від 17 липня 2019 року у справі № 676/5086/15-ц (провадження № 61-25032св19).

Крім того, у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц (провадження № 61-1302св 18) та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18) зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" судам роз`яснено, що правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтованого виходив із того, що позивач не довела обставин для застосування положень частини п`ятої статті 1224 ЦК України, на які посилалася в обґрунтування своїх вимог, та які б давали підстави вважати, що відповідачі умисно ухилялися від надання допомоги матері.

ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження того, що саме в період з 26.08.2018 року по 04.10.2018 року, на який міститься посилання в позовній заяві та апеляційній скарзі, догляду, який в цей час вона забезпечувала ОСОБА_3 , було недостатньо, з врахуванням того, що остання з 26.08.2018 року по 06.09.2018 року перебувала на стаціонарному лікуванні в КУ «Міська клінічна лікарня №2».

Матеріали справи не містять беззаперечних доказів того, що ОСОБА_3 потребувала допомоги саме відповідача та зверталась з цих підстав до нього, а ОСОБА_2 умисно від надання такої допомоги ухилявся.

За вказаних обставин посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на показання свідків в якості доказів на підтвердження ненадання ОСОБА_2 допомоги не свідчить про доведеність таких обставин та не спростовують висновків суду.

Суд першої інстанції оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, надав належну оцінку як зібраним у справі доказам.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до повторення доводів позовної заяви, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 серпня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 28 грудня 2020 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова