Постанова

Іменем України

07 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 645/2840/17

провадження № 61-44044св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 .

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

треті особи: Департамент реєстрації Харківської міської ради, ОСОБА_6 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2018 року у складі судді Бондарєвої І. В. та постанову Апеляційного суду Харківської області

від 08 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Сащенка І. С., Коваленко І. П., Овсяннікової А. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Департамент реєстрації Харківської міської ради, ОСОБА_6 , про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням з підстав, передбачених статтею 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

На обгрунтування позовних вимог зазначив, що на підставі свідоцтва про право власності, виданого 05 липня 2001 року відділом приватизації Відкритого акціонерного товариства «Турбоатом» (далі - ВАТ «Турбоатом») він та

ОСОБА_6 є власниками квартири АДРЕСА_1 .

Відповідачі зареєстровані та проживають у самовільно прибудованій до будинку АДРЕСА_2 .

Посилаючись на те, що відповідачі не є членами його родини, з 1998 року не проживають у будинку АДРЕСА_1 , а їх реєстрація за вказаною адресою порушує його права, як власника житла, просив визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та

ОСОБА_5 такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що правом на звернення до суду наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, тоді як ОСОБА_1 не довів, що проживання відповідачів у квартирі АДРЕСА_2 перешкоджає йому у користуванні квартирою АДРЕСА_1 . Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зареєстровані та проживають у будинку АДРЕСА_1 ще до набуття ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , їх реєстрація була здійснена у встановленому законом порядку за згодою попереднього наймача, відповідачі мають окремий рахунок для оплати житлово-комунальних послуг, відповідач ОСОБА_5 у будинку не зареєстрований. Посилання позивача на те, що відповідачі проживають у самочинно збудованій прибудові, не мають істотного значення для вирішення питання про визнання їх такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 , оскільки зазначене не порушує його житлових прав, і вони не позбавлені можливості у встановленому законом порядку оформити право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 08 серпня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2018 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, рішення суду є законним та обгрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у вересні 2018 року, ОСОБА_1 просив скасувати рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 квітня

2018 року і постанову Апеляційного суду Харківської області від 08 серпня

2018 року, та направити справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що встановивши, що квартира АДРЕСА_2 є самочинною прибудовою до одноквартирного житлового будинку, належного на праві спільної сумісної власності йому та ОСОБА_6 , що розташована на прибудинковій території, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про недоведеність порушення відповідачами його права власності, оскільки здійснивши самочинне будівництво на прибудинковій території, відповідачі без його згоди самовільно захопили належну йому земельну ділянку, чим порушили гарантоване статтею 41 Конституції України право власності. Суди не з`ясували наявності дозволу ОСОБА_1 на реєстрацію відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у будинку АДРЕСА_1 . Оскільки самочинне будівництво не створює та не надає особі, яка його здійснила, будь-яких юридичних прав та обов`язків, суд апеляційної інстанції мотивуючи оскаржуване судове рішення безпідставно послався на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03).

У жовтні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_3 , у якому вона просила поновити строк на подання відзиву, посилаючись на те, що копію ухвали про відкриття касаційного провадження та копію касаційної скарги отримала 19 жовтня 2018 року, а тому вона не мала змоги надати відзив у встановлений судом строк до 16 жовтня 2018 року.

Наведені відповідачем обставини є поважними причинами несвоєчасного подання відзиву на касаційну скаргу, а тому суд касаційної інстанції вважає можливим продовжити ОСОБА_3 строк для подання відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_1 , та приєднати його до матеріалів справи.

Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, що суди першої та апеляційної інстанцій повно і всебічно з`ясували обставини справи, та дійшли обгрунтованого висновку, що відповідачі жодним чином не перешкоджають родині позивача у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , а питання самочинного будівництва квартири АДРЕСА_2 не було предметом зазначеного позову. Прибудова, у якій проживають відповідачі, була здійснена на початку 1970-1975 років, на той час будинок АДРЕСА_1 знаходився на балансі ВАТ «Турбоатом», яке як балансоутримувач будинку, не заперечувало проти зазначеної прибудови, підтвердженням чого є відкриття їм окремого особового рахунку. Право власності на будівлю та земельну ділянку позивач отримав у 2001-2005 роках, при цьому йому було достеменно відомо про наявність прибудованої до будинку АДРЕСА_2 та тривале проживання у ній відповідачів. Не є обгрунтованими і твердження ОСОБА_1 про те, що відповідачі самовільно без його згоди зареєстровані за вказаною адресою, оскільки ОСОБА_2 проживає у будинку АДРЕСА_1 з моменту народження, тобто з 1956 року, зареєстрована -

з 24 квітня 1972 року, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - з 30 червня

1998 року.

У відповіді на відзив, що надійшов до Верховного Суду у грудні 2018 року, ОСОБА_1 зазначив, що вирішуючи спір, суди не звернули увагу на те, що належна йому та ОСОБА_6 , квартира АДРЕСА_1 це одноквартирний житловий будинок АДРЕСА_1 . Зазначаючи, що реєстрація відповідачів у квартирі АДРЕСА_2 , не порушує права позивача, місце проживання якого зареєстровано у квартирі АДРЕСА_1 , суди не звернули увагу на відсутність відомостей про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 саме у квартирі АДРЕСА_2 . Суд апеляційної інстанції не застосував до спірних правовідносин норми статей 71, 72 Житлового кодексу Української РСР, незважаючи на те, що ОСОБА_2 у 1974 році вибула зі спірного домоволодіння за місцем проживання чоловіка, а повернулася назад лише

у 1975 році, тобто понад 6 місяців не проживала у будинку АДРЕСА_1 . Проживання відповідачів у самочинній прибудові до житлового будинку (квартирі АДРЕСА_2 ), з огляду на набуття у власність сім`єю ОСОБА_7 у порядку приватизації права власності на будинок АДРЕСА_1 в цілому та на земельну ділянку, необхідну для його обслуговування, об`єктивно порушує право приватної власності позивача та членів його сім`ї на житло та на землю.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє у межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами установлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації ВАТ «Турбоатом» 05 липня 2001 року,

ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 .

З технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду по АДРЕСА_3 , складеного станом на 04 березня 2001 року, убачається, що зазначене домоволодіння складається з житлового будинку з надвірними будівлями, розташованими на земельній ділянці площею 597,00 кв. м, розподіленого на дві частини: квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 .

На підставі рішення Харківської міської ради від 06 жовтня 2004 року № 156/04, ОСОБА_1 виданий державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0613 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , цільове призначення земельної ділянки: обслуговування жилого будинку, господарський будівель і споруд.

Згідно довідки Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 30 серпня 2005 року № 0500326, приміщення 2-1, 2-2 (прибудова літ. «а-1»); 2-4, 2-5, 2-6, 2-7 (житлова прибудова літ. «А1-1»); 2-8 (сіни літ. «а-2») житлового будинку АДРЕСА_1 , що складають квартиру АДРЕСА_2 , а також сарай літ. «И», гараж літ. «Е», сарай літ. «М», є самочинно збудованими.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2005 року визнано за ОСОБА_2 у порядку забудови право власності на 37/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями, сарай літ. «М», прибиральню літ. «Д» по АДРЕСА_1 .

Додатковим рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2005 року доповнено рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова

від 28 жовтня 2005 року. Визнано за ОСОБА_8 у порядку забудови право власності на 37/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 : приміщення 2-1, 2-2 (прибудова літ. «а-1»); 2-4, 2-5, 2-6, 2-7 (житлова прибудова літ. «А1-1»); 2-8 (сіни літ. «а-2»), вартістю 11 075,00 грн, з надвірними будівлями: сарай літ. «М», вбиральня літ. «Д».

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 13 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, скасовано рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2005 року та додаткове рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2005 року та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про визнання права власності на 37/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями у порядку забудови відмовлено.

Відповідно до довідки адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради від 23 травня 2017 року та за даними будинкової книги, ОСОБА_1 , його син ОСОБА_6 та дружина ОСОБА_9 зареєстровані за адресою:

АДРЕСА_3 .

Відповідачі ОСОБА_2 з 24 квітня 1972 року ОСОБА_4 та

ОСОБА_3 з 30 червня 1998 року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_5 за зазначеною адресою не зареєстрований.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, у редакції чинній на час звернення до суду з позовом, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічна норма міститься і в частині першій статті 4 чинного ЦПК України.

За змістом статей 11,15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову у їх задоволенні.

Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права.

Звертаючись до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням з підстав передбачених статтею 405 ЦК України, позивач вказував на те, що вони не є членами його родини, проживають у самовільно прибудованому житловому приміщенні, а тому не мають правових підстав для користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 , та реєстрації за зазначеною адресою.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Посилання заявника на те, що суди попередніх інстанцій не урахували, що відповідачі зареєстровані у самовільно прибудованому житловому приміщенні, згоди на їх реєстрацію він не надавав, з 1998 року не проживають у будинку АДРЕСА_1 , а тому втратили право користування ним, є необгрунтованими, оскільки позивач не заперечував, що відповідачі на момент передачі йому та ОСОБА_6 у порядку приватизації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , проживали у квартирі АДРЕСА_2 , були зареєстровані за цією адресою та мали окремий особовий рахунок на оплату комунальних послуг. Скасування рішення суду про визнання за ОСОБА_2 у порядку забудови права власності на 37/100 частин домоволодіння, з огляду на порушення процедури визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 , не свідчить про втрату ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 можливості зареєструвати право власності на зазначене нерухоме майно у встановленому законом порядку.

Щодо доводів заявника на безпідставне посилання суду апеляційної інстанції на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03), то зазначені є непереконливими, оскільки суд апеляційної інстанції послався на зазначене рішення Європейського суду з прав людини у розумінні правильного застосування пункту другого статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) до спірних правовідносин, зокрема щодо право втручання у право на повагу до житла, яке має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співмірним з переслідуваною легітимною метою. При цьому згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту другого статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанції, обгрунтовано виходили з того, що домоволодіння АДРЕСА_1 в цілому складається з двох квартир, відповідачі не є членом сім`ї власників квартири АДРЕСА_1 у будинку АДРЕСА_1 , не пов`язані з ними спільним побутом, не мають з ними спільних прав та обов`язків, зареєстровані (крім ОСОБА_5 ) та проживають у квартирі АДРЕСА_2 ще до набуття ним в порядку приватизації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка є ізольованою від квартири АДРЕСА_2 , що свідчить про відсутність порушення прав позивача щодо користування належним йому на праві власності житлом.

Зважаючи на те, що позов про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням заявлено з підстав передбачених статтею 405 ЦК України, посилання заявника на те, що суди не надали оцінки обставинам здійснення самочинної забудови прибудинкової території, а також не встановили чи заперечує він, як власник земельної ділянки, проти визнання за

ОСОБА_2 права власності на цю забудову, не свідчать про необгрунтованість висновків судів та неправильне застосування ними норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 .

Керуючись статтями400, 401, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 08 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

С. О. Погрібний

В. В. Яремко