Номер провадження 2/754/5912/20
Справа №754/9456/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2020 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Лісовської О.В.

за участю секретаря - Бойко Т.П.

позивача ОСОБА_1

відповідачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 10.10.2014 року між сторонами був укладений Договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачці грошові кошти у розмірі 40000, 00 грн., а відповідачка зобов`язувалася повернути вказані кошти за першою вимогою або у строк до 10.10.2044 року. Позивач звернувся до відповідачки із вимогою про повернення грошових коштів, але до цього часу кошти не повернуто. У зв"язку з невиконанням відповідачкою грошових зобов"язань вона повинна сплатити позивачу 3 % річних за прострочення виконання зобов"язань у розмірі 693, 70 грн. та інфляційні збитки у розмірі 51692, 00 грн. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідачки на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 92385, 70 грн., витрати на правничу допомогу та судові витрати по справі.

29.09.2020 року до суду надійшов Відзив відповідачки на позову, відповідно до якого вона заперечує проти задоволення позову з тих підстав, що строк дії договору позики не закінчився, а позивач не надав доказів на підтвердження того, що він звертався до неї із вимогою про повернення коштів.

У судовому засіданні позивач повністю підтримав позовні вимоги, просив задовольнити їх у повному обсязі.

Відповідачка у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Пояснила, що вона, дійсно, укладала з позивачем договір позики, отримала грошові кошти. Але того ж дня вона видала позивачу довіреність на отримання грошових коштів за оренду земельної ділянки, які він отримував тривалий час. На підставі викладеного вона вважає, що грошові кошти позивач собі повернув.

Вислухавши пояснення позивача, відповідачки, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що 10.10.2014 року між позивачем ОСОБА_1 , з однієї сторони, та відповідачкою ОСОБА_2 , з другої сторони, був укладений Договір позики.

Відповідно до умов Договору позики позивач передав відповідачці грошові кошти у розмірі 40000, 00 грн.

Умовами Договору було встановлено, що відповідачка зобов`язується повернути вказані кошти за першою вимогою або до 10.10.2044 року.

21.10.2019 року позивачем на адресу відповідачки було направлено Вимогу щодо повернення позики. Вказану вимогу відповідачка отримала 28.10.2019 року, що підтверджується відповідним поштовим повідомленням про вручення.

На момент звернення позивача до суду відповідачка грошові кошти за договором позики не повернула.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов"язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов"язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов"язку.

Сторонами у зобов"язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України).

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 527 ЦК України визначено, що боржник зобов"язаний виконати свій обов"язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов"язання чи звичаїв ділового обороту.

Якщо у зобов"язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), як це передбачено ч. 1 ст. 530 ЦК України.

Як вбачається з Договору позики від 10.10.2014 року, грошові кошти у розмірі 40000, 00грн. відповідачка зобов`язувалася повернути за першою вимогою або у строк до 10.10.2044 року. Незважаючи на надіслану позивачем вимогу, відповідачка грошові кошти до цього часу не повернула.

Враховуючи вищевикладене та вимоги діючого законодавства, суд дійшов висновку, що відповідачка ОСОБА_2 добровільно не виконує прийняті на себе зобов?язання за Договором позики, у зазначений у договорі строк грошові кошти не повернула, а тому сума основного боргу у розмірі 40000, 00 грн. підлягає стягненню з відповідачки у судовому порядку у повному обсязі.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних та інфляційних збитків, то судом встановлено наступне.

Статтею 1052 ЦК України передбачено, що у разі невиконання позичальником обов"язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов"язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором.

Як встановлено при розгляді справи, договором позики не було визначено розмір процентів, який відповідачка повинна сплатити за користування грошовими коштами.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов"язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України.

Згідно із ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов?язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов?язання, на вимогу кредитора зобов?язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, 3 % річних за прострочення виконання зобов"язань за договором становить 693, 70 грн. Оскільки даний розрахунок відповідає обставинам справи, суд вважає, що позовні вимоги у цій частині також підлягають задоволенню.

Одночасно суд зазначає, що відповідно до розрахунку позивача інфляційні збитки становлять 51692, 00 грн. Але з наданого розрахунку вбачається, що він не відповідає вимогам закону, оскільки період, з якого повинні розраховуватися інфляційні збитки, почався через 30 днів після отримання відповідачкою вимоги позивача, а саме з 28.11.2019 року. Таким чином, суд вважає, що розмір інфляційних збитків за даним договором позики за період з 28.11.2019 року по 25.06.2020 року становить 800, 00 грн., які і підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача.

Стосовно вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Статтею 137 ЦПК України визначено порядок відшкодування витрат на правничу допомогу.

Так, відповідно до вимог вказаної статті витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з письмових матеріалів справи, позивачкою на підтвердження сплачених витрат на правничу допомогу надано Договір про надання правничої допомоги від 23.04.2020 року, акт виконаних робіт від 25.06.2020 року, детальний опис виконаних робіт та квитанцію про сплату.

Враховуючи дотримання позивачем вимог діючого законодавства щодо підтвердження витрат на правничу допомогу, суд приходить до висновку, що вказані кошти такою підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 840, 80 грн., відповідно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. 509, 510, 525, 526, 527, 625, 1046, 1048, 1050, 1052 Цивільного кодексу України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за Договором позики від 10.10.2014 року у розмірі 40000, 00 грн., 3 % річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 693, 70 грн., інфляційні втрати у розмірі 800 грн., витрати на правничу допомогу у розмірі 2500, 00 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 840, 80 грн.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , НОМЕР_1 .

Відповідачка - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 .

Повний текст рішення виготовлений 29 грудня 2020 року.

Суддя О.В.Лісовська