22-ц/804/3410/20
263/2857/20

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
„22 грудня 2020 року місто Маріуполь Донецької області
Єдиний унікальний номер 263/2857/20
Номер провадження 22-ц/804/3410/20
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Баркова В.М., Пономарьової О.М.
за участю секретаря: Грішко С. В.
учасники справи :
відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6
третя особа Служба у справах дітей Маріупольської міської ради
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Лозінська Оксана Олександрівна, на заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 вересня 2020 року головуючого судді Музики О.М. зі складанням повного тексту судового рішення 15 вересня 2020 року по цивільній справі про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа: Служба у справах дітей Маріупольської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Позов мотивовано тим, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . У вказаному житловому будинку зареєстровані відповідачі по справі, однак вони за вказаною адресою не мешкають з 2015 року, підтвердженням чого є акт про не проживання осіб за місцем реєстрації. Відповідачі не сплачують за комунальні послуги, а їх реєстрація у будинку позивача є зайвим тягарем по утриманню будинку. Посилаючись на вказані обставини, положення ст. ст. 64, 71, 72, 150 ЖК Української РСР, ст. ст. 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, просив визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 .
Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа: Служба у справах дітей Маріупольської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Лозінська О. О., просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин по справі, недоведеність обставин, що суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
Зокрема, зазначено, що позивач самостійно, без представника представляв свої інтереси у суді, є юридично необізнаною людиною, тому він вважав, що тільки під час судового розгляду можна заявити клопотання про допит свідків. Судом не прийнято до уваги важливі докази, чим порушено норми процесуального права, оскільки, акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 02 березня 2020 року також є письмовим доказом, який підтверджує певні обставини. Від органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради позивач жодного відзиву не отримував, тому не мав можливості скористуватись своїм процесуальним правом на відповідь, про долучений висновок третьої особи від 30 липня 2020 року № 01.1-01-23-130 він повідомлений не був, йому як стороні по справі такий письмовий документ не надавався, судом також не було запропоновано з ним ознайомитись. Крім того, судом не прийнято до уваги, що позивач не є членом сім`ї відповідачів по справі, ніколи разом з ними не проживав, сумісного господарства не вів, згоду на реєстрацію не надавав. Власником даного будинку він став з 22 жовтня 2019 року, розпорядитись своїм житлом не може, оскільки в ньому зареєстровані особи, які там ніколи не проживали, у тому числі малолітні особи.Посилаючись на ст. ст. 8, 383, 450 ЦК України, ст. ст. 64,71,72 150 ЖК України, вказано, що враховуючи відсутність правової норми, яка регулює спірні правовідносини, необхідно застосувати аналогію закону, зокрема положення ч. 2 ст. 405 ЦК України, як спеціальної норми.
Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судове засідання апеляційного суду 22 грудня 2020 року о 12 г.00 хв. ОСОБА_1 та його представник адвокат Лозінська О.О.,представник служби у справах дітей Маріупольської міської ради не з*явилися,належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання 10 грудня 2020 року телефонограм, зареєстрованих в журналі телефонограм №3.9-13 за №№1396,1397,1400 (а.с.135-137,140), смс-повідомлення (а.с.138) та судової повістки, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ( а.с.141).
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 ,у судове засідання суду апеляційної інстанції не з*явилися, належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с.134).
Від представника служби у справах дітей Маріупольської міської ради Мамаєвої С.В. електронною поштою надійшла заява про можливість розгляду справи за її відсутністю з проханням максимального врахування прав та інтересів неповнолітньої дитини (а.с.97).
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
У зв*язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи ,фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось (ч.2 ст.247 ЦПК України).
Заслухавши суддю-доповідача,дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав .
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 жовтня 2019 року, Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22 жовтня 2019 року, позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .
Згідно з фотокопією домової книги та інформації з Управління з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 06 лютого 2020 року № 15-13.07-0231 у будинку АДРЕСА_1 зареєстровані 7 осіб, а саме: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Позивачем до справи долучений акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 02 березня 2020 року, який підписаний ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , відповідно до якого з 02 вересня 2015 року у житловому будинку АДРЕСА_1 фактично не проживають: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .
Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 30 липня 2020 року № 01.1-01-23-130, з метою соціального захисту неповнолітньої дитини, керуючись ст. 19 Сімейного кодексу України, ст. 12 Закону «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини при Виконавчому комітету Маріупольської міської ради від 22 липня 2020 року, указаний орган вважав неможливим визнання малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог,суд першої інстанції дослідивши всі обставини справи та надані докази, виходив з того,що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності відповідачів у спірному будинку понад один рік без поважних причин, втрати інтересу відповідачів до права користування житлом, тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог, оскільки задоволення вказаних вимог призведе до порушення права відповідачів на житло, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Також позивач не навів підстави для припинення сервітуту, передбачені ч. 1 ст. 406 ЦК України. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.Також,встановлено, що у житловому будинку зареєстрована малолітня ОСОБА_2 , яка не набула повної цивільної дієздатності, причини її не проживання за місцем реєстрації не залежать від її волі, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивач,за доведеності понесення ним таких витрат одноособово, не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) дитини. У зв*язку з недоведеністю позовних вимог,у суду були відсутні підстави для задоволення позову.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і суд апеляційної інстанції .
Як вбачається з матеріалів справи ,як підставу для задоволення позову, позивач, крім іншого, послався на положення ст. ст. 71, 72 ЖК Української РСР.
З наданого свідоцтва про право на спадщину та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно вбачається належність позивачу на праві приватної власності вказаного будинку, тому правових підстав для застосування ст. ст. 70-72 ЖК Української РСР немає.
Враховуючи, що будинок є власністю позивача, суд правильно дійшов висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст. 383, 405, 406 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Відповідно до частини першої статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні.
Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.
Позивач ОСОБА_1 набув право на житловий будинок з 14 січня 2019 року (дата відкриття спадщини), а відповідачі набули право користування чужим майном до 14 січня 2019 року, як члени сім`ї колишнього власника, яке по своїй суті є сервітутом.
Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Докази повинні відповідати критеріям, визначеним у статтях 77 80 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідно достатності їх для прийняття у справі законного та справедливого рішення.
На підтвердження обставин позову позивач надав до суду єдиний акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 02 березня 2020 року, який підписаний ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , відповідно до якого з 02 вересня 2015 року у житловому будинку АДРЕСА_1 фактично не проживають відповідачі (а.с.18) .
Проте,судом першої інстанції слушно не прийнято в якості доказу вказаний акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 02 березня 2020 року ,оскільки він не відповідає Правилам реєстрації місця проживання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207, зокрема відомості про мешканців сектору приватної забудови (акт про не проживання особи за місцем реєстрації) не містить відмітки та печатки голови органів самоорганізації населення чи/або інспектора/посадової особи організаційного відділу районної у місті ради (у разі відсутності діючого ОСН).
Фактично акт підписаний двома фізичними особами: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , в якому зазначені адреси їх проживання, однак до акта не долучені докази, які б підтверджували факт проживання цих осіб по АДРЕСА_1 , належність підписів особам, від яких підписаний цей акт не підтверджено.
Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою суду першої інстанції.
За наведених обставин, суд правильно вважав представлений акт недопустимим доказом.
Крім того,слід зазначити,що вказаний акт жодним чином не підтверджує причин відсутності відповідачів.
Згідно з ч.2 ст.83 ЦПК України позивач,особи,яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб,повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Відповідно до ч.3 ст.177 ЦПК України до позовної заяви додаються клопотання та заяви позивача,в тому числі і витребування доказів тощо.
Проте,як вбачається в матеріалів справи позивачем не порушувалося питання про допит вищевказаних осіб.
Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків,пов*язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності ( ч.1,2, 3 ст. 13 ЦПК України) .
Суд не може збирати докази,що стосуються предмета спору,з власної ініціативи(ч.7 ст.81 ЦПК України ),а тому доводи апеляційної скарги про те,що позивач був позбавлений права заявити клопотання про допит свідків ,не є слушними.
В апеляційний скарзі скаржник зазначає,що судом не прийнято до уваги важливі докази,а саме акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 02 березня 2020 року, який на його думку є письмовим доказом, про те не звертає увагу на обґрунтування не прийняття судом вказаного доказу ,як достовірного .
Захист прав власника у цій справі в частині несплати відповідачами комунальних послуг , як зазначає позивач у позовній заяві , шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням є неспівмірним з правом відповідачів на користування житлом. Враховуючи також те, що позивач вказані права може захистити іншим шляхом - вимогою щодо стягнення з відповідачів відповідних сум комунальних послуг сплачених за них.
Головним центром обробки спеціальної інформації ДПС України ,на витребувану судом апеляційної інстанції, про усі перетинання державного кордону України у період часу з 01 січня 2014 року по час надання відповіді: - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , гр. Азербайджану;- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , гр. Азербайджану;- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , гр. Азербайджану; - ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , гр. Азербайджану; - ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , гр. Азербайджану, інформацію не надано, оскільки відсутнє зазначення « прізвища,ім*я особи » латинськими літерами,що унеможливлює проведення їх однозначної ідентифікації . Слід зазначити ,що матеріали справи не містять відомостей щодо зазначення прізвища та ім*я відповідачів латинськими літерами.
Крім того, центром зазначено,що відповідно до п.29 Положення про базу даних «Відомості про осіб,які перетнули державний кордон України»,інформація у базах даних осіб,щодо відомостей про громадян України,іноземців та осіб без громадянства зберігається протягом 5 років (а.с.147-148).
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги , через їх недоведеність , не підлягають задоволенню.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.
Також слід зазначити, що у зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені позивачем судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Лозінська Оксана Олександрівна, залишити без задоволення.
Заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.
Повний текст постанови складений 29 грудня 2020 року .
Судді: