ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 671/2368/18
Провадження № 22-ц/4820/1298/20
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Купельського А.В. (суддя-доповідач),
Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,
секретар судового засідання Журбіцький В.О.

за участю учасників справи: апелянта ОСОБА_1 та її представника адвоката Богач А.А., позивача ОСОБА_2 та його представника адвоката Олігорського О.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 16 березня 2020 року (суддя Павлова А.С.) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним та поділ спільного сумісного майна подружжя,
в с т а н о в и в :
У листопаді 2018 року ОСОБА_2 , звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначав, що з 30 липня 2005 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 . Однак, ОСОБА_1 вирішила припинити їх шлюбні стосунки, має намір створити сім`ю з іншим чоловіком, та звернулася до Волочиського районного суду Хмельницької області з позовом про розірвання шлюбу.
За час перебування у шлюбі ними було придбано за спільні кошти майно, яке зареєстровано одноособово за ОСОБА_1 , а саме: 4/100 частки комплексу, який складається з частини будівлі ремонтної майстерні (1418,3 кв. м.), приміщення контори (226,2 кв. м.), приміщення майстерні (875,8 кв. м.), приміщення столярного цеху (175,1 кв. м.) загальною площею 2695,4 кв. м., вартістю 150 000 грн., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/2 частки земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 0,0722 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 18 703 грн.; 1/2 частки приміщення гаражів літера «О» загальною площею 759,0 кв. м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
У зв`язку з припиненням шлюбних відносин відповідач не бажає добровільно вирішити питання поділу спільно нажитого майна, мотивуючи тим, що воно зареєстровано на неї, як на власника.
У зв`язку з цим позивач просив суд вищевказане майно визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за ним право власності на 1/2 частку даного майна та припинити право спільної сумісної власності на зазначене майно, а також стягнути з відповідача на його користь понесенні судові витрати.
У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним та поділ спільного сумісного майна подружжя.
В обґрунтування зустрічного позову зазначила, що під час шлюбу сторонами у лютому 2016 року за спільні кошти був придбаний автомобіль SKODA Octavia А7 д.н.з. НОМЕР_1 , 2016 року випуску, вартістю 526235 грн., який був зареєстрований на її ім`я. В березні 2018 року шлюбні відносини між нею та ОСОБА_2 припинені. З метою приховати транспортний засіб SKODA Octavia А7 д.н.з. НОМЕР_1 від можливого розподілу спільного майна подружжя, ОСОБА_2 11 травня 2018 року здійснив перереєстрацію даного автомобіля на своє ім`я, підставою для перереєстрації став договір купівлі-продажу № 6845/2018/934309 від 11 травня 2018 року, відповідно до умов якого, вона продала, а відповідач придбав у неї автомобіль SKODA Octavia А7 д.н.з. НОМЕР_1 за 250000 грн. В подальшому, 24 листопада 2018 року ОСОБА_2 відчужив вищевказаний автомобіль третій особі - ОСОБА_3 за ціною 300000 грн.
Разом з тим, ОСОБА_1 вказала, що будь-яких договорів з ОСОБА_2 щодо продажу автомобіля SKODA Octavia А7 не укладала, грошових коштів в сумі 250000 грн. не отримувала.
Законність договору купівлі-продажу від 24 листопада 2018 року ОСОБА_1 не оспорює, проте зазначає, що кошти отримані ОСОБА_2 від відчуження автомобіля третій особі він витратив не в інтересах сім`ї, оскільки шлюбні відносини між ними припинені ще у березні 2018 року.
У зв`язку з наведеним, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу № 6845/2018/934309 від 11 травня 2018 року транспортного засобу SKODA Octavia А7 д.н.з. НОМЕР_1 , 2016 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_3 та здійснити поділ грошових коштів одержаних ОСОБА_2 від продажу 24 листопада 2018 року автомобіля SKODA Octavia А7 д.н.з. НОМЕР_1 , 2016 року випуску, в сумі 300000 грн., виплативши їй компенсацію в розмірі 150000 грн.
Ухвалою Волочиського районного суду Хмельницької області від 24 січня 2019 року первісний та зустрічний позов об`єднано в одне провадження.
Рішенням Волочиського районного суду від 16 березня 2020 року первісний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя задоволено повністю.
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину:
- 4/100 частки комплексу, який складається з: частини будівлі ремонтної майстерні 1418,3 кв. м., нежитлового приміщення контори площею 226,2 кв. м., приміщення майстерні площею 875,8 кв. м., приміщення столярного цеху площею 175,1 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;
- 1/2 частки земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 0,0722 га, кадастровий номер якої :01:001:0329, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
- 1/2 частки приміщення гаражів літера «О» загальною площею 759,0 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним та поділ спільного сумісного майна подружжя задовольнено частково.
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину вартості відчуженого 24 листопада 2018 року автомобіля SKODA Octavia А7 д.н.з. НОМЕР_1 , 2016 року випуску, що становить 150000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень.

У задоволенні решти зустрічних позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 5268 гривень.

Не погоджуючись з цим рішенням в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким залишити в її власності 4/100 частки комплексу, який складається з: частини будівлі ремонтної майстерні 1418,3 кв.м., нежитлового приміщення контори площею 226,2 кв.м., приміщення майстерні площею 875,8 кв.м., приміщення столярного цеху площею 175,1 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_2 частки земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 0,0722 га, кадастровий номер якої :01:001:0329; 1/2 частки приміщення гаражів.

Стягнути з ОСОБА_2 судові витрати.

Вважає вказане рішення необґрунтованим та незаконним.

Посилається на те, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Вважає, що вимоги викладені в апеляційній скарзі є безпідставними та необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Вважає, що суд першої інстанції законно та у відповідності до вимог чинного законодавства ухвалив рішення, що в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнав за ОСОБА_2 , право власності на 1/2 частину вище зазначеного майна.

ОСОБА_1 не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним та поділ спільного сумісного майна подружжя, а тому згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку в цій частині рішення суду не переглядається.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 з 30 липня 2005 року перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 від 30 липня 2005 року (а. с. 7 Т. 1). Шлюбні відносини між ними фактично припинені в березні 2018 року, що визнано сторонами в судовому засіданні, а відтак не потребує доведенню в силу положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України.

Від цього шлюбу у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 42-43 Т. 1).

З копій трудових договорів слідує, що у період з 1 серпня 2005 року по 11 березня 2014 року, та з 21 січня 2015 року по 9 лютого 2016 року ОСОБА_1 була найманим працівником та працювала за трудовим договором (а. с. 109-110 Т. 1).

Згідно з копії виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 10 лютого 2016 року зареєстрована як фізична особа-підприємець, та отримувала дохід від підприємницької діяльності, що підтверджується копіями податкових декларацій платника єдиного податку за 2016-2017 роки (а. с. 111-113 Т. 1).
Також сторонами в судовому засіданні визнавався той факт, що ОСОБА_2 , перебуваючи в шлюбних відносинах також був працевлаштований і на час розгляду справи продовжує працювати в Білогірському районному військовому комісаріаті в м. Волочиськ Хмельницької області (а. с. 187 Т. 1).
Дослідивши наявні в справі договір купілі-продажу частки у праві власності на комплекс від 18 січня 2013 року (а. с. 8-10 Т. 1), договір купівлі-продажу земельної ділянки від 24 липня 2014 року (а. с. 13-14 Т. 1), договір про поділ майна, що є спільною власністю від 25 квітня 2017 року (а. с. 16-17 Т. 1) та інші письмові докази, допитавши свідків та заслухавши пояснення сторін, суд встановив, що під час перебування сторін у шлюбі ними було набуто право спільної сумісної власності на таке нерухоме майно:
- 4/100 частки комплексу за адресою: АДРЕСА_1 ;
- 1/2 частки земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 0,0722 га, кадастровий номер якої :01:001:0329, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
- 1/2 частки приміщення гаражів літера «О» загальною площею 759,0 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , а також автомобіль SKODA Octavia А7 д.н.з. НОМЕР_1 , 2016 року випуску (а. с. 8-17, 118-119 Т. 1).
Задовольняючи позов в частині задоволених позовних ОСОБА_2 , суд виходив з того, що під час розгляду справи відповідач не надала доказів, які б спростовували твердження позивача і беззаперечно доводили факт придбання даних об`єктів нерухомості не за спільні кошти подружжя, а за особисті кошти ОСОБА_1 .
При цьому, суд зазначив, що доходи кожного із подружжя, як і їхні борги являються спільною власністю подружжя.
З таким висновком погоджується Хмельницький апеляційний суд.

Так, за змістом статей 60, 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Аналогічні положення містить і частина 3 статті 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 9 червня 2019 року (справа № 643/822/17), від 6 лютого 2018 року (справа № 235/9895/15-ц), від 5 квітня 2018 року (справа № 404/1515/16-ц).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Таким чином, якщо навіть на час придбання в шлюбі майна використовувалися запозичені кошти одним із подружжя, вони вважаються використаними в інтересах сім`ї і не є особистою власністю подружжя, що спростовує доводи апеляційної скарги про залишення поза увагою суду її твердження про придбання майна за позичені у родичів кошти.

За змістом статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Посилання апелянта на те, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи є безпідставними.

Суд першої інстанції у відповідності до ст. 89 ЦПК України належно оцінив допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок представлених сторонами доказів у їх сукупності.

Згідно з ст. 52 ЦК України фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яке належатиме їй при поділі цього майна. Отже, майно фізичної особи-підприємця, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу.
Тому, на думку суду, заяви апелянта, що придбання об`єктів нерухомості проводилось для їх використання у підприємницькій діяльності не може бути підставою для визнання такого майна об`єктом права особистої приватної власності подружжя. Аналогічний висновок зроблений ВСУ по справі № 6-21цс15 від 11 березня 2015 року.
Також суд звертає увагу на те, що нежитлове приміщення контори за адресою: АДРЕСА_1 та 1/2 частки земельної ділянки несільськогосподарського були придбані в 2013 та 2014 роках, тобто до державної реєстрації 10 лютого 2016 року фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .
До того ж, договори купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки підтверджують, що визначені в договорах об`єкти купувались за згодою подружжя та в інтересах сім`ї.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що придбання даних об`єктів нерухомості не за спільні кошти подружжя, а за особисті кошти ОСОБА_1 . Доказів, що кошти за які купувались спірні об`єкти, набуті ОСОБА_1 до шлюбу; набуті за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми відповідач не надала.
Посилання апелянта, що на покупку майна вона отримала від матері та брата в борг кошти не можуть бути підставою для скасування рішення суду. Апелянтом не надано доказів, що кошти вона отримувала для себе особисто, а не в інтересах сім`ї.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.
Оскільки рішення суду правильне, обґрунтоване, відповідає обставинам справи, постановлене з дотриманням вимог процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для його скасування.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, Хмельницький апеляційний суд

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 16 березня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Повне судове рішення складено 9 листопада 2020 року.

Судді А.В. Купельський

Т.О. Янчук

О.І. Ярмолюк