Постанова

Іменем України

29 січня 2020 року

м. Київ

справа № 198/217/15-ц

провадження № 61-42989св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічними позовами)- Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_1 (позивач за зустрічним позовом), ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу касаційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2017 року у складі судді Гайдар І. О. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2018 року у складі колегії суддів: Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за договором про надання кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, та пені.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між Акціонерним комерційним інноваційним банком (далі - АКІБ) «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та відповідачем ОСОБА_1 04 грудня 2007 року було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого банк надав позичальникові кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в розмірі 60 000, 00 доларів США, а відповідач ОСОБА_1 , зобов`язалася повернути наданий кредит в повному обсязі не пізніше 03 грудня 2028 року, згідно з графіком погашення кредиту та сплачувати протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 12,90 % річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов кредитного договору. У випаду, якщо банк не повідомив позичальника про зміну процентної ставки на наступний місяць строку кредитування в порядку, передбаченому кредитним договором, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим договором в попередньому місяці. Також сторони домовились, що за умовами кредитного договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої з обставин, передбачених частиною першою пункту 5.2 кредитного договору. Відповідно до умов договору погашення кредиту відбувається шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 667,00 доларів США кожного місяця. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором, між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 0/2 від 04 грудня 2007 року, відповідно до умов якого останній зобов`язався відповідати у повному обсязі за виконання відповідачем ОСОБА_1 всіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору. Відповідальність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є солідарною. 03 лютого 2009 року між сторонами кредитного договору укладено додаткову угоду № 2 щодо зміни схеми погашення кредиту. Проте, всупереч умовам кредитного договору, з серпня 2014 року відповідач ОСОБА_1 не здійснює платежів на погашення кредиту та процентів, чим порушує взяті на себе зобов`язання. 09 вересня 2014 року відповідачам за первісним позовом було направлено вимоги про погашення заборгованості, однак, ці вимоги залишені без задоволення. Розділом 6 кредитного договору передбачено право дострокової вимоги кредитних коштів, в разі порушення позичальником терміну кредиту. Згідно з пунктом 4.1. кредитного договору, за порушення термінів повернення кредиту, та/або процентів за кредит або комісій, ОСОБА_1 додатково до встановленої процентної ставки сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого розраховується за офіційним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені.

З урахуванням наведеного, позивач просив стягнути заборгованість за кредитним договором, яка станом на 24 лютого 2015 року становить: 1 782 704,69 грн, з яких: 52 679,17 доларів США - заборгованість за кредитом, що за курсом НБУ становить 1 493 352,59 грн, 8 732,17 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, що за курсом НБУ становить 247 540,13 грн, а також 6 411,47 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та 35 400,50 грн- пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом.

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним з моменту підписання.

Зустрічний позов мотивований тим, що при укладенні між нею та ПАТ «УкрСиббанк» кредитного договору № 0 та додаткових угод до нього банком допущено істотне порушення прав позичальника як споживача фінансових послуг через невиконання вимог законодавства щодо надання повної, своєчасної та достовірної інформації про послугу, що є предметом договору. В зв`язку з допущеними банком порушеннями ОСОБА_1 під час підписання договору була позбавлена можливості належним чином оцінити властивості такої послуги та можливі негативні для себе наслідки, які можуть настати через отримання кредиту на умовах, вказаних в договорі.

Крім того, ОСОБА_1 вважає, що при укладенні договору банком були допущені істотні порушення нормативно-правових актів, якими врегульовано порядок споживчого кредитування фізичних осіб. Формування волі позичальника щодо укладення спірного правочину відбувалось під впливом інформації, яка не відповідала дійсності, а виконання договору направлено на отримання кредитором прихованого прибутку та виникнення непередбачуваних втрат у боржника.

Враховуючи наведене, позивач за зустрічним позовом просила з урахуванням заяв про зміну підстав позову та відмови від частини позовних вимог, визнати договір про надання споживчого кредиту від 04 грудня 2007 року № 0 недійсним з моменту підписання.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2017 року в задоволенні позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за договором про надання кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, та пені відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним задоволено.

Визнано недійсним договір про надання споживчого кредиту від 04 грудня 2007 року № 0, укладений між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оспорюваний кредитний договір містить несправедливі умови, визначені частиною третьою статті 18 Закон України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ (далі - Закон № 1023-ХІІ) та обмежує права позивача як споживача фінансових послуг, у зв`язку з чим оспорюваний правочин підлягає визнанню недійсним.

Також, враховуючи, що кредитний договір є недійсним з моменту його укладення, тому, як наслідок, недійсним є і договір поруки, суд першої інстанції виходив з того, що позов в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_2 як з поручителя задоволенню також не підлягає.

Відхиляючи доводи ПАТ «УкрСиббанк» щодо застосування строків позовної давності, суд першої інстанції зауважив, що ОСОБА_1 дізналась про порушення свого цивільного права лише після ознайомлення з позовною заявою ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості за кредитом та доданими до неї документами.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» залишено без задоволення.

Рішення Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2017 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи та є обґрунтованими.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У серпні 2018 року АТ «УкрСиббанк», яке є правонаступником ПАТ «УкрСиббанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що судом не зазначено на підставі яких доказів сформовані висновки про ненадання інформації та з яких підстав не враховано та відхилено пункт 7.12 кредитного договору, який повністю спростовує доводи ОСОБА_1 в цій частині (в частині ненадання інформації перед укладенням кредитного договору).

Крім того, поза увагою судів першої та апеляційної інстанцій залишилось те, що навіть ненадання інформації не є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Також заявник у касаційній скарзі посилається на те, що на жодне з питань, поставлених на вирішення судово-економічної експертизи відповідь не надана, натомість експерт не мав підстав надавати висновки, а тим більше правову оцінку змісту договору. З цих підстав, суд мав самостійно надати правову оцінку договору, а не посилатись на висновок судово-економічної експертизи.

Поза увагою судів першої та апеляційної інстанції залишилось те, що позичальник, підписуючи оспорюваний договір, підтвердив, що усвідомлює можливість коливання курсових різниць валюти кредиту при отриманні коштів кредиту в іноземній валюті. Водночас за змістом статті 18 Закону № 1023-ХІІ у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. При розгляді справи судами не встановлено та за змістом оскаржуваних судових рішень не вказано, які саме умови є такими, з якими ОСОБА_1 не мала можливості ознайомитись та як вони вплинули на можливість задоволення її потреби - отримання кредиту зі сплатою відсотків. Жодних доказів введення позичальника банком в оману матеріали справи не містять.

У касаційній скарзі заявник наголошує на тому, що датою початку перебігу позовної давності є дата укладення кредитного договору, оскільки саме з цього часу існує правочин, а його зміст є погоджений сторонами і у сторін на підставі умов договору (змісту правочину) виникають взаємні права та обов`язки. Висновки судів першої та апеляційної інстанції про те, що позивач за зустрічним позовом дізналась про своє порушене право після ознайомлення з позовною заявою про стягнення заборгованості за оспорюваним договором суперечать статтям 261, 256, 257 ЦК України.

Ухвалою Верховного Суду від 01 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ «УкрСиббанк».

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому, посилаючись на правильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

20 січня 2020 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем ОСОБА_1 04 грудня 2007 року було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого банк надав позичальникові кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в розмірі 60 000,00 доларів США, а позичальник зобов`язалася повернути наданий кредит в повному обсязі не пізніше 03 грудня 2028 року, згідно з графіком погашення кредиту та сплачувати протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 12,90 % річних.

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором, між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 0/2 від 04 грудня 2007 року, відповідно до умов якого останній зобов`язався відповідати у повному обсязі за виконання відповідачем ОСОБА_1 всіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору. Відповідальність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є солідарною.

Також в забезпечення виконання зазначених кредитних зобов`язань між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 04 грудня 2007 року укладено договір іпотеки № 0/1 нерухомого майна - квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

03 лютого 2009 року між сторонами кредитного договору укладено додаткову угоду № 2 щодо зміни схеми погашення кредиту.

Вимоги за кредитним договором від 04 грудня 2007 року відповідачем ОСОБА_1 належним чином не виконувались.

09 вересня 2014 року на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були направлені вимоги за №№ 30-11/16149 та 30/11/16150 відповідно з вимогою погашення простроченої заборгованості протягом 31 календарного дня з дати одержання.

Станом на 24 лютого 2015 року заборгованість за кредитним договором становить 1 782 704,69 грн, з яких: 52 679,17 доларів США - заборгованість за кредитом, що за курсом НБУ становить 1 493 352,59 грн, 8 732,17 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, що за курсом НБУ становить 247 540,13 грн, а також 6 411,47 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та 35 400,50 грн- пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом.

Відповідно до висновку судової економічної експертизи від 25 листопада 2016 року № 6/11.3/1533, проведеної Дніпропетровським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України, за результатами судово-економічної експертизи підтверджується сплата коштів на погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 04 грудня 2007 року, що відображено на рахунках № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 на загальну суму 50 046,29 доларів США та 1 354,80 грн. Крім того, на користь банку відповідно до квитанції № 60 від 04 грудня 2017 року сплачена комісія на суму 4 545 грн.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За частиною першою статті 1049 ЦК Українипозичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу(частина друга статті 1050 ЦК України).

Статтею 1050 ЦК України також передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. При цьому кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів (стаття 1048 ЦК України).

Такий правовий висновок узгоджується з правовим висновком, який викладений у постановах Великої Палати Верховного суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства України.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Згідно із частинами першою-третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою, другою статті 11 Закону Закону № 1023-ХІІ (у редакції, чинній на час укладення договорів) передбачено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Частиною четвертою статті 11 Закону № 1023-ХІІ у редакції, чинній на час укладення договорів, передбачено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки (частина п`ята статті 11 Закону № 1023-ХІІ у редакції, чинній на час укладення договорів).

Статтею 18 Закону № 1023-ХІІ (у редакції, чинній на час укладення договорів) визначено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, в порушення вимог статей 367, 374 ЦПК України, не визначився в повному обсязі з характером спірних правовідносин, належним чином не встановив у повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказам у їх сукупності та дійшов помилкового висновку про відмову у первісному позові та про задоволення зустрічного позову з підстав, викладених у судовому рішенні.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 4 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, який встановив, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Натомість апеляційний суд; зазначивши, що зміст договору не містить повну інформацію щодо умов кредитування, вартості кредиту, процентної ставки; у додатку № 1 до кредитного договору, який підписаний відповідачем, не міститься повна інформація щодо порядку погашення кредиту, залишив поза увагою, що позивач за зустрічним позовом на момент укладення оспорюваного договору не заявляла додаткових вимог щодо його умов та у подальшому виконувала його умови. Такі висновки апеляційного суду ґрунтуються виключно на припущеннях.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновками суду першої інстанції та беручи до уваги висновок судово-економічної експертизи не звернув належної уваги на те, що у висновку відсутня категорична відповідь щодо відсутності заборгованості відповідача ОСОБА_1 перед банком, як про це вказано в судовому рішенні.

Апеляційний суд не звернув належної уваги на те, що суд першої інстанції, дійшовши висновку про недійсність кредитного договору зазначив, що цей договір є недійсним з моменту його укладення, тому, як наслідок, недійсним є і договір поруки, залишивши поза увагою, що такі вимоги про визнання договору поруки недійсним позивачем не заявлялись.

За змістом статті 18 Закону № 1023-ХІІ у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме ці положення, а не сам договір, проте судом першої інстанції не встановлено, які саме умови є такими, з якими ОСОБА_1 не мала можливості ознайомитись, та як вони вплинули на можливість отримання нею кредитних коштів.

Відхиляючи доводи відповідача за зустрічним позовом щодо пропуску позивачем позовної давності, апеляційний суд залишив поза увагою, що датою початку перебігу позовної давності є дата укладення кредитного договору, оскільки саме з цього часу існує правочин, а його зміст є погоджений сторонами і у сторін на підставі умов договору (змісту правочину) виникають взаємні права та обов`язки.

Апеляційний суд помилково зазначив, що позивач за зустрічним позовом дізналась про своє порушене право з моменту отримання повідомлення про повернення кредитної заборгованості, залишивши поза увагою, що з умовами кредитного договору ОСОБА_1 погодилась, підтвердивши зазначене власним підписом, жодних заперечень щодо неналежності їй підпису, яким засвідчено кредитний договір матеріали справи не містять. Натомість, з позовом про визнання недійсним кредитного договору з підстав невідповідності положенням статті 18 Закону № 1023-ХІІ, позивач за зустрічним позовом звернулась після пред`явлення до неї позову кредитором про стягнення відповідної заборгованості.

Суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в рішенні не зазначив конкретних обставин і фактів, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції без змін.

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, який повинен урахувати викладене й залежно від установленого вирішити спір.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, належним чином дослідити всі зібрані у справі докази, дати їм відповідну правову оцінку та вирішити спір на підставі вимог закону і повно та всебічно з`ясованих обставин справи.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2018 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук