Справа № 461/6276/14-ц
Провадження № 6/461/145/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.12.2020 року місто Львів

Галицький районний суду м. Львова у складі:

головуючого судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Собко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Львові заяву адвоката Стасишина Романа Мироновича в інтересах ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України,

встановив:

адвокат Стасишин Роман Миронович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просить скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі території України, застосоване щодо останнього ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 10.06.2014 року, яка постановлена у справі за поданням головного державного виконавця ВПВР УДВС Головного управління юстиції у Львівській області Германчука Р.В.

Заяву мотивує тим, що ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 10.06.2014 року у справі 461/6276/14-ц громадянина України ОСОБА_1 тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України до сплати заборгованості, згідно виконавчого листа №2-201/11 від 11 квітня 2011 року, виданого Личаківським районним судом м.Львова. Вважає, що підстави для застосування тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон відпали, оскільки виконавчий лист з приводу виконання рішення суду повернуто стягувачу та в подальшому до виконання такий не пред`являвся, виконавче провадження завершено у 2015 році, а тому просить заяву задовольнити.

Заявник та представник державної виконавчої служби подали заяву про розгляд заяви за їх відсутності.

Дослідивши заяву та долучені до неї документи, матеріали справи за поданням державного виконавця, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 5 ст.441 ЦПК України, суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Судом встановлено, що ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 10.06.2014 року у 461/6276/14-ц громадянина України ОСОБА_1 тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України до сплати заборгованості згідно виконавчого листа №2-201/11 від 11 квітня 2011 року, виданого Личаківським районним судом м.Львова.

Листом від 13.11.2020 року № 21868 Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) було повідомлено, що у відділі перебувало виконавче провадження № 46368228 з примусового виконання виконавчого листа №2-201/11 від 11.04.2011 року, виданого Личаківським районним судом м. Львова про солідарне стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ВТБ Банк» заборгованості за кредитним договором від 23.06.2008 року в розмірі 1249762,13 доларів США, що на день розгляду справи, згідно офіційного курсу НБУ, еквівалентно 9 912 738,28 гривень, 1700 гривень судового збору та 250 гривень витрат на ІТЗ розгляду справи.

04.02.2015 року постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження.

22.06.2015 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, відповідно до п.9 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції закону від 06.06.2015 року).

Згідно інформації, наявної в автоматизованій системі виконавчого провадження, ПАТ КБ «ВТБ Банк» повторно до виконання виконавчий лист № 2-201/11 від 11.04.2011 року про стягнення коштів з ОСОБА_1 не пред`являв.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також, ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду.

Беручи до уваги, що виконавчий лист у виконавчому провадження про стягнення з боржника заборгованості повернуто стягувачу, вказані обмеження застосовувались до боржника в межах даного виконавчого провадження, суд вважає, що відпали підстави для тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон.

Зважаючи на вищенаведене, суд приходить до висновку, що подана заява є обґрунтованою та слід скасувати тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі території України.

Керуючись ст.441 ЦПК України, суд -

постановив:

Заяву задовольнити.

Скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі території України, застосоване щодо ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 10 червня 2014 року у справі номер 461/6276/14-ц.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 29 грудня 2020 року.

Головуючий суддя Стрельбицький В.В.