ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8616/20 Справа № 212/4823/19 Суддя у 1-й інстанції - Чорний І. Я. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/4823/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Умріхін Олександр Віталійович, на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 липня 2020 року, яке ухвалено суддею Чорним І.А. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 20 липня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ майна, що є у спільній сумісній власності, яку уточнив у січні 2020 року.

Позовна заява, з урахуванням уточнень до неї, мотивована тим, що позивач ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з ОСОБА_4 з 15 вересня 2001 року, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 29 березня 2018 року. Подружжя має доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 27 травня 2008 року сторони придбали трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , у спільну сумісну власність, про що Криворізьким БТІ надано відповідний витяг №19093449 від 05.06.2008 року.

Посилаючись на те, що сторони не можуть досягнути згоди щодо поділу спільної сумісної власності, позивач просив суд визнати за ним право приватної власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 , в порядку поділу майна, що є у спільній сумісній власності сторін, згідно статті 372 ЦК України.

Відповідачки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , кожна окремо, звернулися до суду із заявами щодо визнання позовних вимог, зазначивши, що не заперечують проти визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 .

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 липня 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Умріхін О.В., просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом першої інстанції права позивача на мирне володіння своїм майном. Зокрема, вказує на те, що суд дійшов необґрунтованого висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог, у зв`язку з відсутністю між сторонами юридичного спору та відсутністю доказів звернення позивача до компетентних органів щодо позасудового вирішення спору. Так, суд не врахував, що поділ майна здійснюється за згодою всіх співвласників за нотаріально посвідченим договором, тоді як в даному випадку, до звернення позивача до суду з даним позовом, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заперечували проти його вимог, а будь-якого компетентного органу, який би міг в односторонньому порядку вирішити питання щодо визнання за ним права власності на 1/3 частку спірної квартири законодавством не визначено, й суд також не зазначив назву такого органу.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що, відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 19093449 від 05.06.2008 року, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі дублікату договору купівлі-продажу /ВКО № 522255/27.05.2008/, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Терещенко М.С., зареєстрованого в реєстрі за № 1473, виданого замість втраченого договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького МНО, Терещенко М.С. 16.02.2002 року за № 284, належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с. 5).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання за ним права власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 , яка належить на праві спільної сумісної власності сторонам у справі, суд першої інстанції виходив з того, що, з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України, власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, тоді як між сторонами відсутній спір з приводу поділу майна, що є у спільній сумісній власності.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-яким не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Таким чином, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE, Заява 28924/04) констатував: «50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі "Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18).

Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)».

Таким чином, Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.2005 р. у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine) , заява №61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26.10.2000 р. у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland), заява №30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 року у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine), заява №20390/07).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно статей 368, 369 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з положеннями статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Зважаючи на те, що під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект, колегія суддів, зважаючи на те, що ніхто не може бути позбавлений права на судовий захист, дійшла висновку про те, що, за умови недосягнення учасниками спільної сумісної власності згоди щодо укладення нотаріально посвідченого договору щодо поділу майна між співвласниками, такий поділ може бути здійснено у судовому порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності сторонам у справі: позивачеві ОСОБА_1 та відповідачкам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які не досягли згоди щодо укладення нотаріального договору про поділ спільної сумісної власності, а тому колегія суддів дійшла висновку, що позивачем обрано належний спосіб захисту порушеного права, адже, він не може захистити своє право на визначення за ним частки у спільній сумісній власності в інший, аніж судовий, порядок.

При цьому, з матеріалів справи слідує, що відповідачки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , кожна окремо, звернулися до суду із заявами щодо визнання позовних вимог, зазначивши, що не заперечують проти визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 (а.с. 57, 58), що підтверджує доводи апеляційної скарги щодо недосягнення сторонами згоди про поділ майна в позасудовому порядку.

Згідно статті 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем, суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Оскільки, визнання позову відповідачками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, колегія суддів, з урахуванням вищевикладених висновків щодо наявності правових підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/3 частину спірної квартири, зважаючи на рівність часток кожного із трьох співвласників, дійшла висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

При цьому, колегія суддів додатково роз`яснює сторонами, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідачок ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 921,00 грн., понесений за подання позовної заяви та апеляційної скарги (а.с. 8, 76), тобто по 960,50 грн. з кожної.

Керуючись ст. ст.. 367, 369, 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Умріхін Олександр Віталійович, - задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 липня 2020 року -скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Виконавчий комітет Криворізької міської ради, про поділ майна, що є у спільній сумісній власності - задовольнити.

В порядку поділу трикімнатної квартири, загальною площею 63,1 кв.м., житловою площею 43,7 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на 1/3 частку трикімнатної квартири, загальною площею 63,1 кв.м., житловою площею 43,7 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені на оплату судового збору в судах першої та апеляційної інстанції, у розмірі 960 (дев`ятсот шістдесят) гривень 50 (п`ятдесят) копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені на оплату судового збору в судах першої та апеляційної інстанції, у розмірі 960 (дев`ятсот шістдесят) гривень 50 (п`ятдесят) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 04 листопада 2020 року.

Головуючий:

Судді: