ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

18 грудня 2020 року

м. Харків

справа № 642/1970/19

провадження № 22-ц/818/5064/20

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Тичкової О.Ю., Кругової С.С.

за участю секретаря Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1 ,

відповідач : ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю Інженерний центр «Енергомаш»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю Інженерний центр «Енергомаш» про визнання недійсним договору позики, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 03 серпня 2020 року, постановлене суддею Пашнєвим В.Г., в залі суду в м. Харків,

встановив :

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що 25.03.2016 між ним та ОСОБА_4 був укладений договір позики щодо надання йому грошових коштів у розмірі 2 393 824 грн. зі строком погашення 25.03.2026. Вказані кошти були потрібні позивачу для придбання нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 , проте, фактично він придбав вказане майно за власні кошти. 25.03.2016 між сторонами був укладений Договір іпотеки. Позивач просить визнати договір позики недійсним, оскільки насправді вказаних коштів від ОСОБА_4 він не отримував, передача грошових коштів не відбулась. Договір позики був укладений під впливом омани зі сторони позикодавця. Наявність вказаних договорів, зі слів позикодавця за його життя, були потрібні останньому для зовнішнього зазначення перед третіми особами доказів начебто наявності у нього таких грошових коштів. Щодо самого договору позики позикодавець за життя зазначав про відсутність такого договору як документу, оскільки в його сім`ї відсутні такі доходи. ІНФОРМАЦІЯ_1 позикодавець помер, не склавши жодного документу про відсутність боргу зі сторони позивача. Тому, оскільки фактично кошти за договором позики не передавались, позивач, посилаючись на ст. 1051 ЦК України, звернувся та просить визнати вказаний договір позики недійсним.

Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 03 серпня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Зазначає, що договір позики є реальним договором, тобто укладеним з моменту передання відповідного майна, а письмова форма договору внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Водночас, відсутність оригіналу договору та ненадання його суду для дослідження підтверджує відсутність договору позики, отже є доказом того, що відповідний договір є неукладеним та спростовує факт передачі грошових коштів. Наголошує, що він не погоджується з припущенням суду про ніби-то доведеність передачі ОСОБА_1 позикодавцем ОСОБА_4 грошових коштів в сумі 2393824,20 грн. на підставі договору позики від 25.03.2016 року, оскільки такий висновок зроблений за відсутності зазначеного документу в оригіналі та з порушенням норм процесуального законодавства, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення. Звертає увагу суду на те, що приватний нотаріус ХМНО Дегтярьова А.В. надала копію з копії, що всіма обставинами не доводить наявність оригіналу спірного договору та не доводить факт передачі грошових коштів позичальнику. Вказує, що висновок суду про доведеність укладення договору позики підписання його тексту без передачі позикодавцем грошових коштів позичальнику є помилковим, безпідставним та не відповідає обставинам справи. Зазначає, що факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах цієї категорії. Вказує, що сторонами не наведені, в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про передачу грошових коштів ОСОБА_4 позичальнику ОСОБА_1 , навпаки нотаріально посвідченою письмовою заявою ОСОБА_3 , датованою 07.04.2016 року, про надання згоди на розпорядження ОСОБА_4 спільним майном подружжя, а саме грошових коштів в сумі 2 393824,20 грн. шляхом позичення ОСОБА_1 , укладення з ним договору позики, спростовується укладення договору позики 25.03.2016 року (т.2 а.с. 115). Проте, не звернувши увагу на дату складання заяви ОСОБА_3 , суд помилково зазначив, що зазначеною заявою посвідчено правомірність договору позики. За таких обставин, за відсутності оригіналу договору - копія договору позики від 25.03.2016 року не підтверджує передачу позичальнику грошових коштів, як помилково зазначив суд. Вказує, що підтвердженням доводів безгрошовості правочину та відсутності коштів у позикодавця ОСОБА_4 та його дружини ОСОБА_3 є письмова інформація витребувана судом по цій справі від ДФС України стосовно сум доходів подружжя ОСОБА_5 за 2013-2016 р., з якої вбачається, що загальна задекларована сума доходів подружжя в податкових органах за три роки не може бути предметом позики або навіть слугувати в якості заощаджень через їх витратність на життя родини. Звертає увагу суду на те, що посилання суду у рішенні про наявність у ОСОБА_4 коштів для надання позики, враховуючи розміри кредитів, які були отримані ним в банківських установах не є доказами реальності договору позики, не підтверджують надання ОСОБА_4 у позику ОСОБА_1 грошових коштів. Посилається на те, що відомості, витребувані судом та зазначені у листі 4-ї Харківської міської держнотконтори щодо кредиторів померлого ОСОБА_4 , з посиланням на суми та підстави боргових зобов`язань зі спадкової справи № 607/2016, заведеної на підставі претензій кредиторів, не підтверджують передачу ОСОБА_4 грошей у позику ОСОБА_1 , не є доказами наявності готівкових коштів, а отже не заслуговують на увагу. Звертає увагу суду на те, що єдиним допустимим доказом отримання готівкових кредитних коштів згідно з Постановами Правління НБУ №337 від 14.08.2003р. та №174 від 01.06.2011р. є первинний документ це заява на видачу готівки, який підтверджує факт надання банком та факт отримання позичальником готівкових кредитних коштів. Така позиція узгоджується з постановою Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі №539/1582/16-ц (ЄДРСР 82308325), правові висновки якого є одним з джерел права.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що 25.03.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений письмовий договір позики щодо надання останнім ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 2 393 824 грн. зі строком погашення 25.03.2026 року.

Спірний договір забезпечується договором іпотеки від 07.04.2016, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьовою А.В.

Крім того, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьовою А.В. посвідчено заяву дружини ОСОБА_4 ОСОБА_3 про надання згоди на розпорядження її чоловіком ОСОБА_4 грошових коштів у сумі 2 393 824,20 грн. з метою позичення їх ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, як на підставу для визнання договору позики недійсним, посилався на те, що грошові кошти за договором позики йому позикодавцем ОСОБА_4 не передавались (ст. 1051 ЦК України), спірний договір позики був вчинений під впливом обману, є фіктивним.

Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Статтею 598 ЦК України визначені підстави припинення зобов`язання. Зобов`язання припиняються частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. (ч.ч.1,2 цієї статті).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

У ст.611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передання грошової суми позичальнику.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що позичальник, який підписав договір позики, погодився на його умови, повинен належним чином його виконувати.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

З метою правильного застосування статей 1046,1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідні правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України містяться в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

Відповідно до статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1, 3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Положеннями п.1 оспорюваного Договору позики від 25.03.2016 передбачено, що позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в сумі 2 393 824,20 грн.

При цьому, за умовами п.2 Договору, підписанням цього договору сторони засвідчують, що позикодавець в повному обсязі передав позичальнику грошові кошти в сумі 2393824 грн. 20 коп., а позичальник прийняв на умовах цього договору від позикодавця грошові кошти в зазначеному розмірі в повному обсязі.

Спірний договір був забезпечений договором іпотеки від 07.04.2016, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьовою А.В.

Предметом вказаного договору іпотеки є нежитлові приміщення № 1-14 в літ. «Ч-3» площею 2099, 7 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.п. 1.1 договору іпотеки від 07.04.2016 року для забезпечення виконання договору позики, укладеного між сторонами 25.03.2016 року в простій письмовій формі, згідно з яким ОСОБА_1 зобов`язаний повернути ОСОБА_4 позичені ним гроші в сумі 2 393 824, 20 грн. відповідно до встановленого договором позики графіку.

Позивач наполягає на тому, що ОСОБА_4 не мав коштів, які міг би позичити ОСОБА_1 .

Доводи представника позивача про безгрошовість договору позики спростовуються змістом цього договору позики, з якого чітко вбачається, що ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_4 2 393 824, 20 грн., які зобов"язується повернути у строк не пізніше 25.03.2026 року.

Відповідно до п. 2 договору позики від 25.03.2016 року підписанням цього договору сторони засвідчують, що позикодавець в повному обсязі передав позичальнику грошові кошти у сумі 2 393 824, 20 грн., а позичальник прийняв на умовах цього договору від позикодавця грошові кошти в зазначеному розмірі в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом частин другої-п`ятої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Статтею 638 ЦК України унормовано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з частиною другою статті 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до вимог статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Факт підписання договору позики від 25.03.2016 позивачем не оспорюється, вчинення оспорюваного правочину всупереч справжньої волі позивача суду не доведено.

Оспорюваний правочин позивач вважає фіктивним, вчиненим внаслідок обману з боку ОСОБА_4 .

Відповідно до статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно, під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб.

Встановлення у недобросовісної сторони наявності умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину.

Обман має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3- 11гс14 зроблено висновок, що «обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю».

Позивачем не доведено факт введення його в оману другою стороною правочину та той факт, що його волевиявлення на укладення правочину не відповідало його волі.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Так, укладений сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, тому суд першої інстанції суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав вважати недійсним оспорюваний правочин.

Посилання позивача про усну домовленість між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 щодо укладання договору задля демонстрування ОСОБА_4 іншим особам свого майнового стану, не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду та не ґрунтуються на доказах, в розумінні ст.ст. 77, 78, 79 ЦПК України.

В апеляційній скарзі позивач посилався на той факт, що відповідачем не був наданий суду оригінал договору позики, що, на його думку, доводить його недійсність.

Оригінал одного з примірників договору поруки від 25.03.2016 року був наданий для огляду апеляційному суду.

Хоча відсутність такого оригіналу у кредитора також не свідчить про недійсність договору, а вказувала б на факт виконання боржником своїх зобов`язань.

За наведених обставин вірним є висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову.

Рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 03 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.Ю. Тичкова

С.С. Кругова