Постанова

Іменем України

28 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 708/1134/16-ц

провадження № 61-5419св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Чигиринська державна нотаріальна контора,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Черкаського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року в складі колегії суддів: Василенко Л. І., Бородійчука В. Г., Нерушак Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 17 червня 1997 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_4 , який 19 лютого 2009 року склав заповіт, відповідно до якого заповів йому все майно, що належатиме спадкодавцю і на що він за законом матиме право.

Заповідач та спадкоємець вважали, що спадкове майно включає в себе: житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Рацівської сільської ради Чигиринського району Черкаської області.

Після звернення до нотаріуса йому стало відомо, що 17 червня 1997 року його баба - ОСОБА_3 подарувала вищевказаний будинок його сестрі - ОСОБА_2 .

Під часукладення оскаржуваного договору дарування ОСОБА_3 , внаслідок перенесених раніше інсультів, хворіла на психічну хворобу у вигляді слабоумства на фоні склерозу судин головного мозку та не могла усвідомлювати значення своїх дій.

За життя ОСОБА_3 зверталася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним. В ході розгляду справи призначалась судово-психіатрична експертиза, у висновку якої зазначено, що на момент видачі доручення позивач ОСОБА_3 не могла правильно оцінювати свої дії. Ухвалою Чигиринського районного суду від 04 серпня 1998 року провадження у справі було закрито у зв`язку із смертю позивача.

Посилаючись на те, що його батько до дня смерті проживав в домоволодінні своєї матері за адресою: АДРЕСА_1 , а тому є таким що прийняв спадщину, ОСОБА_1 просив задовольнити позовні вимоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 19 листопада 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що будь-яке речове право позивача, як спадкоємця після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , договором дарування від 17 червня 1997 року не порушено, у зв`язку з чим дійшов висновку про відмову в задоволенні позову за безпідставністю.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Черкаського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 19 листопада 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд апеляційної інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 обґрунтовував підстави недійсності правочину частиною першої статті 225 ЦК України, яка кореспондується зі статті 55 ЦК УРСР, проте суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення статей 52, 57 ЦК УРСР, дійшов висновку про наявність правових підстав для скасування рішення суду у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права.

При цьому апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про відмову в задоволенні позову, зазначивши, що ОСОБА_1 не був учасником спірних правовідносин, на момент закриття провадження у справі про визнання договору дарування недійсним як такого, що укладений внаслідок обману особою, яка могла розуміти значення своїх дій, не був спадкоємцем в порядку спадкування після смерті батька.

Будучи обізнаним щодо ухвали про закриття провадження у справі, ОСОБА_1 не скористався правом на її апеляційне оскарження, а відтак питання про права та обов`язки позивача, який є спадкоємцем ОСОБА_1 за заповітом, спірним договором не вирішувалось.

Короткий зміст вимог касаційної скаргита узагальнення її доводів

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року в справі № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року в справі № 6-1531цс16, Верховного Суду від 07 лютого 2018 року в справі № 523/14606/13-ц, від 20 червня 2018 року в справі № 161/17119/16-ц, від 12 вересня 2018 року в справі № 522/25597/13-ц, відповідно до якого з позовом про визнання правочинів недійсним на підставі статті 225 ЦК України звертається або сторона договору, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, або в разі смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. Апеляційний суд розглянув і вирішив справу неповноважним складом суду, оскільки ухвалу про закриття провадження в справі № 2-87/1998 рік постановляв суддя Бородійчук В. Г., який входив до складу колегії суддів Черкаського апеляційного суду під час розгляду цієї справи.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу та узагальнення його доводів

У травні 2020 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, мотивуючи його тим, що позивачем не доведено, яким чином оскаржуваний договір дарування від 17 червня 1997 року порушує його права, як спадкоємця ОСОБА_1 .

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її з суду першої інстанції.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2020 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що згідно з договором дарування будинку від 17 червня 1997 року, посвідченого завідуючою Чигиринською державною нотаріальною конторою Кашицькою О. Г., та зареєстрованого в реєстрі за № 1288, ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

25 березня 1998 року ОСОБА_3 , через свого представника за довіреністю ОСОБА_4 , зверталася до Чигиринського районного суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання вищевказаного договору дарування житлового будинку недійсним.

Ухвалою Чигиринського районного суду Черкаської області від 16 квітня 1998 року призначено у вказаній справі судово-психіатричну експертизу, виконання якої доручено комісії лікарів Черкаської обласної лікарні № 1. В акті судово-психіатричної експертизи від 23 червня 1998 року № 384 зазначено, що ОСОБА_3 з осені 1996 року по день своєї смерті проявляла ознаки хронічної душевної хвороби у вигляді слабоумства на фоні склерозу судин головного мозку, що позбавляло її на момент укладення договору (17 червня 1997 року) та на момент складання доручення (12 вересня 1997 року) здатності правильно розуміти значення своїх дій та керувати ними.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла.

Ухвалою Чигиринського районного суду Черкаської області від 04 серпня 1998 року провадження у справі закрито у зв`язку із смертю ОСОБА_3

19 лютого 2009 року ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений секретарем Рацівської сільської ради Чигиринського району Черкаської області 19 лютого 2009 року, зареєстрованого в реєстрі за № 16, відповідно до якого все його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що за законом він матиме право, заповів ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених в частині першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до пунктів 4 та 9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

До договорів, що були укладені до 01 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності ЦК України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Враховуючи, що спорюваний договір укладений 17 червня 1997 року спірні правовідносини регулюються нормами діючого на час укладення правочину ЦК УРСР (в редакції Закону 1963 року).

Згідно зі статтею 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Відповідно до частини першої статті 55 ЦК УРСР угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина.

Однією з умов чинності правочину є дотримання вимоги закону про те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, при цьому необхідно враховувати умови фактичного стану, які не дозволяють фізичній особі адекватно виразити свою волю щодо вчинюваного правочину.

Для визнання правочину таким, що має дефекти волі і волевиявлення, а в решті є недійсним, суду необхідно встановити наявність хоча б одного з двох факторів, які мали місце в момент вчинення правочину, а саме: що особа не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати своїми діями.

Відповідно до частини першої статті 59 ЦК УРСР угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Визнання угоди недійсною може мати місце й після смерті громадянина, який був її учасником, у тому числі з підстав, передбачених статті 55 ЦК УРСР. Такі вимоги можуть бути заявлені другою стороною, спадкоємцем померлого, іншими особами та прокурором.

Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно з статтею 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого.

Відповідно до статті 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Аналіз змісту статей 548, 549 ЦК УРСР свідчить, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Діями спадкоємця, що свідчать про прийняття ним спадщини є: 1) фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; 2) подання у державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку від 17 червня 1997 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , мотивуючи його тим, що у разі задоволення позовних вимог його батько ОСОБА_4 вважався б таким, що відповідно до статей 548, 549 ЦК УРСР прийняв спадщину у вигляді вказаної нерухомості після смерті ОСОБА_3 . Наслідком прийняття спадщини ОСОБА_4 є те що, після його смерті позивач успадкував би житловий будинок по АДРЕСА_1 відповідно до заповіту від 19 лютого 2009 року, складеного ОСОБА_4 на його користь.

Враховуючи, що за життя ОСОБА_3 подарувала житловий будинок ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що вказане майно не входило до спадкової маси після смерті спадкодавця ОСОБА_3 .

При цьому ОСОБА_4 , як спадкоємець першої черги після матері ОСОБА_3 , будучи обізнаним про існування спору між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо визнання недійсним договору дарування від 17 червня 1997 року, та вважаючи оспорюваний договір недійсним, не скористався правом на апеляційне оскарження ухвали Чигиринського районного суду Черкаської області від 04 серпня 1998 року в справі № 2-87/1998 рік.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Тобто, спадкування є формою правонаступництва, що реалізується спадкоємцем в межах обсягу спадкової маси та не включає в себе процесуальні права та обов`язки спадкодавця, які не реалізовані ним за життя

З огляду на вищевикладене в сукупності, суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, дійшов правильного висновку, що питання про права та обов`язки ОСОБА_1 оспорюваним договором дарування від 17 червня 1997 року не вирішувались, оскільки останній не був учасником спірних правовідносин та до нього не перейшло право на спадкування житлового будинку по АДРЕСА_1 після смерті його батька ОСОБА_4 .

Посилання ОСОБА_1 на неврахування апеляційним судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року в справі № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року в справі № 6-1531цс16, є безпідставним, оскільки у вказаних постановах Верховний Суд України не досліджував питання оскарження правочину особою, яка не є його стороною.

Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги ОСОБА_1 з посиланням на постанови Верховного Суду від 07 лютого 2018 року в справі № 523/14606/13-ц, від 20 червня 2018 року в справі № 161/17119/16-ц, від 12 вересня 2018 року в справі № 522/25597/13-ц, у яких вказано, що з позовом про визнання правочинів недійсними на підставі статті 225 ЦК України мають право звертатись у разі смерті сторони правочину інші особи, чиї права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Враховуючи, що ОСОБА_1 не є правонаступником ОСОБА_3 , Верховний Суд відхиляє вищевказані доводи касаційної скарги.

Посилання позивача на розгляд справи в суді апеляційної інстанції неповноважним складом суду є необґрунтованими, оскільки цивільні справи, в яких суддя Бородійчук В. Г. приймав участь як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанцій, є різними, та відповідно до вимог частини першої статті 37 ЦПК України не є підставою для недопустимості повторної участі судді в розгляді справи.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження апеляційного суду із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Черкаського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді :В. С. Жданова
А. Ю. Зайцев Є. В. Коротенко