Номер провадження: 22-ц/813/8386/20
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2020 року м.Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

розглянувши в судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2020 року в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини,

ВСТАНОВИВ:

26 травня 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просила розірвати шлюб між нею, ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 , зареєстрований 03 березня 2012 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Одеського міського управління юстиції, актовий запис №237. Стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів його доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягувати від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 1-10).

03 серпня 2020 року рішенням Київського районного суду м. Одеси (головуючий-суддя Куриленко О.М.) позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 03 березня 2012 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Одеського міського управління юстиції, актовий запис №237. Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 , аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів його доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову - 26 травня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 , суму судового збору, сплаченого за подання до суду позовної заяви про розірвання шлюбу у розмірі 840 грн 80 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 840 грн. 80 коп. (а.с. 92-95).

31 серпня 2020 року канцелярією Київського районного суду м. Одеси зареєстровано апеляційну скаргу на рішення від 03 серпня 2020 року. Апелянт вважає вказане рішення незаконним, необґрунтованим, таким, що постановлене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Апелянт зазначає, що він не був сповіщений на дату, час та жодних судових повісток не отримував, а наявні в матеріалах справи підтвердження отримання повісток містяться із підписами невідомих осіб, які не передали вказаної у повістці інформації. Крім того, йому не було направлено позовну заяву з додатками та пояснив, що прохав суд направити вказані документи на його адресу, однак це було проігноровано. Також просив відкласти судове засідання, яке було призначено на 24.06.2020 року у зв`язку з карантином, однак судом було і це проігноровано. Також апелянт пояснює, що жодної домовленості між ним та ОСОБА_2 не встановлено, на утриманні у неї немає малолітньої дитини, а дитина ОСОБА_3 , перебуває на його утриманні. Також, до суду першої інстанції направлялося клопотання про надання часу на примирення, яке, однак, було залишено без задоволення. Тому апелянт просить задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 03.08.2020 року, направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю (а.с.98-101).

25 листопада 2020 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 направив до апеляційного суду заяви про надання копії журналу судового засідання, призначеного на 03.08.2020 року Київським районним судом м.Одеси, про направлення справи до суду першої інстанції для розгляду зауважень на журнал судового засідання та зауваження щодо журналу судового засідання (а.с.132-138).

19 листопад 2020 року на електрону пошту апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшли, тотожні вищенаведеним, заяви про надання копії журналу судового засідання, призначеного на 03.08.2020 року Київським районним судом м.Одеси, про направлення справи до суду першої інстанції для розгляду зауважень на журнал судового засідання та зауваження щодо журналу судового засідання (а.с.126-131).

26 листопад 2020 року як на електрону адресу так і до канцелярії Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 було подано заяву про надання копії звукозапису та журналу судового засідання, призначеного на 03.08.2020 року Київським районним судом м.Одеси, рішення прийняте у якому наразі оскаржується в Одеському апеляційному суді.

27 листопад 2020 року до Київського районного суду м. Одеси Стафіком Р.Т. було подано заяву тотожну вищенаведеній про надання копії звукозапису та журналу судового засідання, призначеного на 03.08.2020 року Київським районним судом м.Одеси, рішення прийняте у якому наразі оскаржується в Одеському апеляційному суді.

27 листопада 2020 року до апеляційного суду ОСОБА_1 було подано, аналогічну вищенаведеним, поданим до суду першої інстанції, заяву про надання копії звукозапису та журналу судового засідання, призначеного на 03.08.2020 року Київським районним судом м. Одеси, рішення прийняте у якому наразі оскаржується в Одеському апеляційному суді (а.с.139-140).

03 грудня 2020 року до апеляційного суду ОСОБА_1 було подано заяву про направлення справи до суду першої інстанції для розгляду зауважень на журнал судового засідання та звукозапис, до якої апелянтом було долучено копію зауважень щодо журналу судового засідання, аналогічні до поданих заявником 25.11.2020 року та 19.11.2020 року, з додатків до якої вбачається, що ОСОБА_1 у суді першої інстанції 02.12.2020 року було отримано в електронному вигляді копії технічного запису судового засідання за його заявою поданою Київському районному суду м. Одеси 27.11.2020 року (а.с.141-145).

04 грудня 2020 року Одеським апеляційним судом було направлено матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини (№947/13667/20) до Київського районного суду м. Одеси (а.с.147).

14 грудня 2020 року як на електрону адресу так і до канцелярії Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 було подано клопотання про усунення описки у судовому рішенні (а.с.148-149, 150). Вказане клопотання ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2020 було залишено без задоволення (а.с.152-153).

14 грудня 2020 року як на електрону пошту так і до канцелярії Київського районного суду м. Одеси Стафіком Р.Т. було направлено окреме клопотання про поновлення строків на розгляд зауважень щодо журналу судового засідання та звукозапису (а.с15-155), залишене без розгляду ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2020 року (а.с.157).

14 грудня 2020 року засобами поштового зв`язку до апеляційного суду ОСОБА_2 було направлено відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач зазначила, що в зв`язку з діями відповідача вона разом із донькою 28.08.2020 року була змушена виселитись із квартири, у якій проживала по АДРЕСА_1 та переїхати до кв. АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою відповідного ОСББ від 30.10.2020 року та довідкою Одеського НВК «Гімназія №7» від 24.11.2020 року, долученими до відзиву, а отже доводи апелянта щодо знаходження на його утриманні дитини та щодо розгляд справи із порушенням підсудності є безпідставними. Щодо посилань апелянта на ненадання судом першої інстанції відповідно до вимог ст. 11 СК України часу для примирення зазначає, що про небажання апелянта зберігати сім`ю свідчить подана ним 31.05.2020 року позовна заява про розірвання шлюбу, повернута судом через неусунення її недоліків, а саме через несплату судового збору, а також факт продажу із ініціативи відповідача квартири по АДРЕСА_1 у якій вони сумісно проживали як подружжя. Окрім цього, звертає увага на усілякі намагання відповідача затягнути розгляд справи. На підставі наведеного просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

14 грудня 2020 року на електрону пошту, а 16 грудня 2020 року Одеського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за його обов`язковою участю, у задоволенні якої було відмовлено ухвалою Одеського апеляційного суду від 29 грудня 2020 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Апеляційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2020 року було відкрито в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали цивільної справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Приймаючи рішення про розірвання шлюбу суд першої інстанції виходив з того, що подальше спільне життя чоловіка ОСОБА_1 , та жінки ОСОБА_2 , й збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тому що сторони подружні відносини припинили й спільного господарства не ведуть. Окрім того приймаючи до уваги той факт, що відповідач фізично здоровий, офіційно працевлаштований, як вбачається з Довідки начальника відділу роботи з кадрами прокуратури Одеської області № 11-161вих20, з 15 грудня 2015 року займає посаду прокурора одеської місцевої прокуратури № 2, у зв`язку з чим має можливість та повинен утримувати свою малолітню доньку, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітньої доньки в розмірі 1/4 частки від доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня подачі позову і до досягнення повноліття дитини.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та звертає увагу на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 03 березня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Одеського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про що було складно актовий запис № 237 (а.с.11).

В період даного шлюбу народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія Свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 (а.с.6).

26 травня 2020 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила розірвати шлюб між нею, ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 , посилаючись на те, що подружнє життя з відповідачем не склалось, причиною цього є різні погляди на життя, а також виникаючі між ними сварки та розбіжності по найважливішим життєвим питанням, втрачено почуття любові та поваги.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається, що судом першої інстанції, у порушення ст 128-130 ЦПК України, було розглянуто зазначену справу за відсутності належного сповіщення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, а також з ігноруванням факту неотримання відповідачем копії позовної заяви з додатками, про що відповідач заявляв суду першої інстанції у відповідній заяві.

Втім, як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 88) ОСОБА_1 01 червня 2020 року було отримано копію позовної заяви з додатками до неї та судову повістку про виклик у судове засідання, призначене на 24 червня 2020 року о 11:00.

Щодо посилань апелянта на те, що цей лист, та інших, якими судом першої інстанції було направлено судові виклики, було отримано невідомою особою апеляційний суд не приймає до уваги, виходячи з наступного.

Відповідно до чч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За положеннями ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України, слід зробити висновок, що відповідач, заперечуючи факт підписання ним відповідного рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення повинен був довести відповідні обставини.

Зокрема, відповідно до п.п.1,2 ч.1 ст.103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Відповідно до п.п.1,2 ч.1 ст.103 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: характер і ступінь ушкодження здоров`я; психічний стан особи; вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.

Хоча апелянт і наголошував на тому, що відповідне рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення було підписано не ним, а невідомою особою, проте належних та допустимих доказів на підтвердження таких обставин, ані протягом розгляду даної справи у суді першої інстанції, ані у суді апеляційної інстанції не надав, зокрема, не замовив відповідної почеркознавчої експертизи, у порядку передбаченому ЦПК України.

Окрім цього, у наданому відповідачем відзиві на позовну заяву (а.с.22-26) ОСОБА_1 , заперечуючи проти позовних вимог, цитує доводи, наведені позивачкою у свої позовній заяві. Між іншим, матеріали справи не містять доказів ознайомлення відповідача з матеріалами справи, що дозволило б ОСОБА_1 отримати текст позовної заяви у інший спосіб, ніж шляхом отримання відповідної копії позовної заяви, разом з повісткою про виклик у судове засідання засобами поштового зв`язку.

Також апеляційний суд констатує суперечливість доводів апеляційної скарги, зокрема спершу апелянт зазначає, що у своїй заяві, поданій до суду першої інстанції, просив відкласти судове засідання призначене на 24.06.2020 року до закінчення адаптивного карантину, а далі наполягає на своїй непоінформованості про призначення судового засідання у справі на таку дату.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд критично оцінює відповідні доводи апелянта.

Щодо посилань апелянта на порушення правил підсудності при винесенні оскаржуваного судового рішення, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно частин 1 та 2 статті 28 ЦПК України позови про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача. Позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

Згідно паспорта громадянина України Серії НОМЕР_2 , вбачається, що позивач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 . А відповідно до довідки голови ОСББ «Донський дворик» №5 від 21.05.2020 року вбачається, що позивач разом з малолітньою дитиною ОСОБА_3 проживають за адресою АДРЕСА_4 , що (а.с. 9), а отже на день подання ОСОБА_2 позовної заяви у неї на утриманні перебувала малолітня дитина, та їх місце проживання територіально відносилось до Київського району м. Одеси.

Посилання апелянта на те, що у позивача на утриманні не перебуває малолітньої дитини, в обґрунтування яких він зазначає, що місце реєстрації дитини збігається його місцем проживанням апеляційний суд відхиляє, оскільки факт проживання дитини із матір`ю було встановлено судом першої інстанції, зокрема з довідки голови ОСББ «Донський дворик» (а.с.9), та підтверджувалось у чисельних клопотаннях відповідача наданих до суду першої інстанції. Реєстрація місця проживання ОСОБА_3 за місцем реєстрації батька є формальною обставиною, яка не впливає на неведені вище факти.

Окрім того, ОСОБА_1 посилається на невжиття судом першої інстанції заходів для примирення сторін, зокрема залишення без задоволення відповідного клопотання відповідача про надання часу на примирення. Апеляційний суд звертає увагу на наступне.

Апеляційний суд звертає увагу, що як вбачається із протоколу судового засідання, призначеного на 24.06.2020 року, позивач ОСОБА_4 заперечувала проти надання строку для примирення (а.с.37).

У частинах третій та четвертій статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до частини першої статті 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства (стаття 111 СК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 листопада 2018 року у справі № 761/33261/16-ц (провадження № 61-33349св18) зроблено висновок по застосуванню статті 111 СК України та вказано, що «примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком».

Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2018 року по справі № 206/3459/16-ц (провадження № 61-21621св17).

Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Окрім того, апеляційний суд погоджується із зауваженнями суду першої інстанції щодо того, що у запереченнях на позов, викладених відповідачем у відзиві, жодним чином не йдеться про почуття любові та бажання проживати однією сім`єю з позивачем. Натомість відповідач негативно відзивається про якості позивачки як матері та дружини та не виказує жодних намірів налагодити подружні стосунки.

Таким чином, суд першої інстанції встановивши, що збереження шлюбу неможливе, суперечить інтересам позивача, ураховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (стаття 51 Конституції України), зробив правильний висновок про наявність підстав для розірвання шлюбу.

Щодо посилань апелянта на помилковість зазначення судом першої інстанції про відсутність у подружжя спорів щодо поділу майна, апеляційний суд звертає увагу, що провадження у справі № 947/19307/20 було відкрито вже після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного судового рішення у справі № 947/13667/20. При цьому власне посилання на факт наявності/відсутності спору щодо поділу майна не впливає на сутність та правильність вирішення цього спору.

Окрім того, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не поставлено подружжю та особисто відповідачу запитань щодо збереження сім`ї, проживання разом та особистих почуттів, а вказано про таке вигадане небажання. Зазначені посилання апеляційний суд також відхиляє. Відповідач не був позбавлений можливості надати суду першої інстанції докази чи пояснення, та неодноразово скористався цією можливістю звертаючись до суду із заявами та подаючи клопотання. Зокрема відповідачем було викладено свої особисті почуття у відзиві на позовну заяву, який було прийнято до уваги судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення.

Щодо посилань ОСОБА_1 на безпідставність відмови суду першої інстанції встановити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до частини першої статті 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

З матеріалів справи не вбачається, що відповідач має нерегулярний, мінливий дохід, тому у суду першої інстанції не було підстав для застосування положень частини першої статті 184 СК України.

Доводи апелянта щодо безпідставного посилання суду першої інстанції на фізичний стан відповідача хоч і є обґрунтованими, втім на вирішення справи по суті не впливають, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, положення діючого національного законодавства, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без змін оскаржуване рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

29.12.2020 року м. Одеса