Справа № 128/849/20
Провадження № 22-ц/801/2276/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Саєнко О. Б.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

29 грудня 2020 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,

суддів Ковальчука О.В., Сопруна В.В.,

розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Хейніса Олександра Григоровича

на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 23 жовтня 2020 року, ухвалене суддею Саєнко О.Б., повний текст якого складено того ж дня,

в справі № 128/849/20

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (позивач)

до ОСОБА_1 (відповідач)

про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

встановив:

В березні 2020 року ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулось до районного суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 19 вересня 2016 року ОСОБА_1 подала до ТОВ "ФК «Центр фінансових рішень» заяву про приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ"ФК"ЦФР" та заяву № від 19 вересня 2016 року на отримання кредиту від ТОВ"ФК"ЦФР".

Позивач посилається на те, що підписанням вказаної заяви ОСОБА_1 підтвердила згоду на те, що ця заява разом з умовами отримання кредитів та інших послуг від ТОВ"ФК"ЦФР" становлять кредитний договір.

26.06.2019 між ТОВ "ФК «Центр фінансових рішень» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір відступлення прав вимоги № 20190626, у відповідності до умов якого, ТОВ "ФК "ЦФР" передає (відступає) ТОВ "ФК "ЄАПБ" за плату, а ТОВ "ФК "ЄАПБ" приймає належні ТОВ "ФК "ЦФР" права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами вказаними у реєстрі боржників, укладеними між ТОВ "ФК "ЦФР" і боржниками, в тому числі і відповідача ОСОБА_1 в сумі 90 351, 82 грн., з яких: 32 757,38 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 7 778, 86 грн. - сума заборгованості за відсотками; 32 298,19 грн. - сума заборгованості за щомісячними процентами (платою за управління кредитом); 17 517, 39 грн. - сума заборгованості за пенею.

Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов`язувалась повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених договором, однак незважаючи на це, відповідач не виконав свого обов`язку та припинив повертати наданий йому кредит в строки, передбачені кредитним договором.

Всупереч умовам кредитного договору, відповідач не виконала свого зобов`язання. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, остання не здійснила жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки ТОВ "ФК"ЄАПБ", ні на рахунки попереднього кредитора.

Позивач просив стягнути з відповідача суму боргу за кредитним договором - 90 351, 82 гривень.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 23 жовтня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» суму заборгованості за кредитним договором № від 19 вересня 2016 року станом на 26.06.2019 в розмірі 83 315,69 гривень.

В іній частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Не погоджуючись із таким рішенням, відповідач ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Хейніса О.Г. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність рішення, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення норм матеріального і процесуального права, просила скасувати рішення в частині і ухвалити нове, яким стягнути з неї на користь позивача заборгованість за основною сумою боргу в розмірі 10851,69 грн та 2495,56 грн як заборгованість за відсотками.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що вимоги про сплату боргу за щомісячними процентами (плата за управління кредитом) є необґрунтованими в силу закону, а оскільки відповідачем погашено суму щомісячної плати за кредитом в сумі 12 230,73 грн, то сума заборгованості за тілом кредиту і відсотками має бути зменшена на цю суму.

На думку апелянта позивачем також пропущено строк позовної давності щодо вимог по сплаті пені відповідно до ст. 258 ЦК України. Крім того, зазначає, що сума пені значно більша ніж залишок суми основного боргу.

З посиланням на правову позицію викладену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 в справі № 342/180/17-ц апелянт вважає, що Умови отримання кредитів та інших послуг не містять підпису відповідача, а відтак їх не можна вважати частиною кредитного договору.

Відзив на апеляційну скаргу поданий ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» не відповідає вимогам статті 360 ЦПК України відсутні докази його надіслання іншим учасникам справи, а тому апеляційний суд не приймає його до уваги.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду в справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 9 статті 19 ЦПК України встановлено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 176 ЦПК України ціна позову в даній справі визначається сумою, яка стягується 90 351,82 грн, що є меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, спір у ній не належить до категорій, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження (частина 4 статті 274 ЦПК України), а тому справа з урахуванням її конкретних обставин може бути розглянута без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, позовних вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції.

19.09.2016 між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» (ТОВ «ФК «ЦФР») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 42 600, 88 грн зі строком повернення у 36 місяців, зі сплатою щомісячних процентів у розмірі 3,19 % від суми кредиту, річних процентів - 11,99 % від суми боргу за договором та 0,3 % щоденної пені.

Відповідачем ОСОБА_1 була заповнена заява про приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР», які розміщені на веб-сайті кредитодавця www.kreditmarket.ua ( а.с. 5) та заява № від 19.09.2016 на отримання кредиту від ТОВ «ФК ЦФР», які становлять між ним та Товариством договір про надання банківських послуг ( а.с. 6).

За розрахунками товариства станом на 26.06.2019 у ОСОБА_1 виникла заборгованість, яка становить 90 351,82 грн, що складається з: 32 757, 38 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 7 778, 86 грн - сума заборгованості за відсотками; 32 298, 19 грн - сума заборгованості за щомісячними процентами (платою за управління кредитом); 17 517, 39 грн - сума заборгованості за пенею (а.с. 24).

26.06.2019 між позивачем та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір відступлення прав вимоги № 20190626, відповідно до умов якого позивач набув права вимоги до ОСОБА_1 (а.с. 25-28)

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції виходив з того, отримання кредитних коштів у розмірі 7036,13 грн не підтверджено належними та допустимими доказами, тому з ОСОБА_1 підлягає стягненню сума заборгованості у розмірі 83 315,69 грн. Крім того, суд зазначив, що в заяві від 19.09.2016 № на отримання кредиту сторони визначили сукупну вартість кредиту, що складається також із щомісячних процентів у розмірі 3,19 % від суми кредиту, річних процентів - 11,99 % від суми боргу за договором та 0,3 % щоденної пені. Наданий відповідачем розрахунок за вказаним кредитним договором та його погашення є безпідставним, оскільки в ньому не враховано черговості погашення боргу, передбаченого статтею 534 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За змістом статті 1056-1ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Згідно з частиною першою статті 11 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, колегія суддів зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

ОСОБА_1 не лише підписала заяву про приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» , а й заяву на отримання кредиту № від 19.09.2016, в якій чітко вказані основні умови кредитування, що водночас є істотними умовами укладеного між сторонами договору, зокрема, ними визначено суму кредиту 42600,88 грн, початковий, щомісячні і річні проценти, розмір щоденної пені, тощо. В заяві зазначено цільове призначення отримуваних у кредит коштів перерахування їх сум на конкретні рахунки та з чітко визначеною метою (призначенням платежу), а до заяви додається графік платежів, який також підписаний ОСОБА_1 (а.с. 7).

Тому наявні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 банк дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, на яких договір було укладено.

З цих же підстав помилковим є посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року по справі № 342/180-17-ц, оскільки встановлені судом обставини даної справи істотно відрізняються від зазначеної справи, так як в ній йшлося, про цілковите визначення істотних умов кредитування через нібито приєднання споживача банківських послуг до Умов і Тарифів банку (зокрема, в частині визначення розміру процентів), розміщених на його банківському сайті.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав.

У зв`язку з цим колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що товариство довело, що ОСОБА_1 було видано кредитні кошти, які згідно із заявою були перераховані на рахунки, які зазначила ОСОБА_1 , що підтверджується доказами, поданими позивачем.

При цьому черговість погашення сплаченого боргу чітко визначено статтею 534 ЦК України, яку вірно застосував суд першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі N 6-1746цс16 також є безпідставними, оскільки в цій справі предметом позову є стягнення заборгованості, а не визнання кредитного договору недійсним, що було предметом позову у наведеній постанові Верховного Суду України.

Колегія суддів відхиляє також доводи апеляційної скарги щодо спливу строків позовної давності стосовно вимог про стягнення пені відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України, оскільки відповідно до пункту 7.2 укладеного кредитного договору позичальник ОСОБА_1 підписанням цього договору засвідчила прийняття загальних умов з надання кредитів - в якості невід`ємних умов цього договору, якими строк позовної давності було збільшено.

Відповідно до статті 529 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми заборгованості у розмірі 83 315,69 грн., тобто зменшив суму позовних вимог на суму кредиту, щодо якої в матеріалах справи немає підтвердження її перерахування, а позивач погодився з таким вирішенням справи і не оскаржував рішення в цій частині.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, Суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Хейніса Олександра Григоровича залишити без задоволення, а рішення Вінницького районного суду Вінницької області 23 жовтня 2020 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий І.М. Стадник

Судді О.В. Ковальчук

В.В. Сопрун