Справа № 468/1401/20-ц
БАШТАНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2020 року Баштанський районний суд Миколаївської області в складі: головуючого - судді Муругова В.В., за участю секретаря - Рафальської К.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Баштанка цивільну справу № 468/1401/20-ц за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Зоря Інгулу» про визнання права власності на житловий будинок,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання власності на житловий будинок. На обґрунтування вимог позивач в заяві зазначив, що 25.09.1980 року на підставі акту йому як переселенцю було передано будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого було МКСП «Зоря Інгулу». Рішенням виконавчого комітету Баштанської міської ради народних депутатів від 15.06.1989 року №185 позивачу було дозволено будівництво гаражу площею 18 кв.м за вказаною адресою. Позивачем було повністю оплачено вартість отриманого будинку. Рішенням виконавчого комітету Баштанської міської ради народних депутатів від 27.03.2001 року №46 за клопотанням ЗАСТ «Зоря Інгулу» було вирішено затвердити акт передачі позивачу у власність вказаного будинку, видати йому свідоцтво про право власності на будинок та зобов`язано Баштанське БТІ зареєструвати вказаний будинок за позивачем. Проте позивач не отримав свідоцтво про право власності на будинок та не звертався до Баштанського БТІ з приводу реєстрації права власності на нього. У липні 2020 року позивач звернувся до реєстраційної служби для реєстрації свого права власності на будинок, але йому було відмовлено через відсутність належних правовстановлюючих документів.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати за ним право власності на вказаний житловий будинок з допоміжними будівлями та спорудами (сарай), відповідно до технічного паспорта, виготовленого 25.09.1981 року.

Від позивача надійшла заява про підтримання позову та розгляд справи за його відсутності.

Від відповідача надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності та відсутність заперечень проти позову.

З огляду на те, що в матеріалах справи є достатньо даних про права та обов`язки сторін, та сторони заявили про розгляд справи за їх відсутності, суд ухвалив про розгляд справи за відсутності сторін.

Дослідивши наявні у справі матеріали (копію рішення виконавчого комітету Баштанської міської ради народних депутатів від 27.03.2001 року № 46; копію акта про передачу від 25.09.1980 році житлового будинку як переселенцю ОСОБА_1 , копію клопотання ЗАСТ «Зоря Інгулу»; копію виписки з рішення виконавчого комітету народних депутатів від 15.06.1989 року № 185; довідку ТДВ «Зоря Інгулу» № 158/1-10 від 02.09.2020 року; копію довідки ТДВ «Зоря Інгулу» № 157/1-10 від 02.09.2020 року; копію технічного паспорту на будинок по АДРЕСА_1 ; копії оціночних актів та експлікації до плану будинку; довідку КП «Баштанське РБТІ» від 26.08.2020 року № 275; рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 17.09.2020 року), суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог і можливість задоволення позову.

В судовому засіданні встановлено, що у 1980 році позивач на підставі переселенського квитка № НОМЕР_1 отримав у МКСП «Зоря Інгулу» (правонаступником якого є ТДВ «Зоря Інгулу») будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який був власністю МКСП.

За наслідками передачі переселенцю даного будинку був складений відповідний акт від 25.09.1980 року.

Рішенням виконавчого комітету Баштанської міської ради від 15.06.1989 року № 185 було дозволено позивачу будівництво гаражу площею 18 кв.м.

Згідно з наданою відповідачем довідкою позивач остаточно розрахувався з МКСП за вказаний будинок, в зв`язку з чим 27.03.2001 року рішенням виконавчого комітету Баштанської міської ради народних депутатів № 46 за клопотанням МКСП «Зоря Інгулу» було затверджено акт передачі позивачу як переселенцю даного житлового будинку у власність, вирішено видати йому свідоцтво на право власності на будинок та доручено Баштанському БТІ зареєструвати за позивачем даний житловий будинок. Однак будинок на підставі вказаного рішення не був зареєстрований БТІ за позивачем.

Рішенням державного реєстратора № 54108619 від 17.09.2020 року позивачу було відмовлено у державній реєстрації його права власності на вказаний житловий будинок.

Надані позивачем докази свідчать, що будинок був отриманий ним у 1980 році на підставі відповідного акту про передачу житлового будинку переселенцю згідно з переселенським квитком.

На той час діяли норми Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 31 січня 1966 року за погодженням з Верховним Судом УРСР від 15 січня 1966 року.

Зі змісту даної інструкції слідує, що акти про передачу будинків у власність переселенцям при наявності рішень про це виконкомів районних Рад депутатів трудящих і довідок фінансових відділів про остаточний розрахунок переселенця за одержану будівлю, нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу будинків та рішення суду про визнання угоди про відчуження будинку, складеної з порушенням встановленої законом форми, дійсною є самостійними правовстановлюючими документами (п. 9, 18, 21 Додатку №1 до Інструкції).

Отже і придбання житла на підставі договору купівлі-продажу, і отримання житла переселенцем на підставі відповідного акту є самостійними підставами набуття права власності на житло, тому вказаний будинок перейшов у власність позивача як переселенця на підставі акту про передачу будинку, затвердженого рішенням виконавчого комітету місцевої ради та відомостей попереднього власника про остаточний розрахунок переселенця за одержану будівлю.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ст. 392 ЦК України передбачає можливість визнання права власника майна і в тому разі, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами або підлягає сумніву.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

При цьому, в даному випадку позивач отримав для проживання будинок в 1980 році та більше сорока років проживає в ньому, як у власному житлі, отримав вказане житло на законних існуючих на той час підставах та виплатив за вказане житло його попередньому власнику повну вартість, що на час виникнення вказаних правовідносин гарантувало позивачу набуття права власності на таке житло.

Саме вказані встановлені судом факти дають підстави для висновку про отримання позивачем спірного будинку у власність. При цьому втрата в подальшому чинності нормативних актів, які передбачали можливість реєстрації за переселенцями житлових будинків на підставі описаних вище документів, не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог про визнання за позивачем права власності на будинок, оскільки на час отримання його позивачем вказані норми діяли та наявні в позивача правовстановлюючі документи та встановлені судом фактичні обставини були достатніми для реєстрації його права власності на житловий будинок.

Вказані обставини у комплексі з відсутністю заперечень проти позову у відповідача та визнання ним відповідних фактів щодо передачі будинку позивачу і з урахуванням принципів верховенства права, пропорційності та завдань цивільного судочинства вказують на необхідність задоволення позову - визнання за позивачем права власності на спірний житловий будинок з допоміжними будівлями та спорудами (в заявленому в позові обсязі, визначеному технічним паспортом, виготовленим 25.09.1981 року, та іншими документами про погодження будівництва гаражу, з врахуванням положень ст. 376 ЦК України щодо неможливості набуття особою права власності на самочинне будівництво) на підставі акту про передачу будинку, затвердженого рішенням виконавчого комітету місцевої ради та відомостей попереднього власника про остаточний розрахунок переселенця за одержану будівлю.

На підставі ст.ст. 328, 392 ЦК України, та керуючись ст.ст. 12; 13; 81; 264; 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Зоря Інгулу» про визнання права власності на житловий будинок задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з допоміжними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та який складається з житлового будинку А1, сараю Б1, убиральні Г1, гаражу Ж1.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана Миколаївському апеляційному суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ).

Відповідач: Товариство з додатковою відповідальністю «Зоря Інгулу» (вул. Ювілейна, 86 м. Баштанка Баштанського району Миколаївської області, 56101, ).

Повне судове рішення складене 03.11.2020 року.

суддя: