Справа №487/3344/19 Головуючий у 1-й інстанції Павлова Ж. П.
Провадження № 22ц/812/1572/20 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

4 листопада 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючої: Ямкової О. О.,

суддів: Колосовського С. Ю., Лівінського І. В.,

із секретарем: Цуркан І. І.,

за участю: відповідача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2 ,

поданої в її інтересах адвокатом Мус Віктором Петровичем,

на рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 11 червня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Павлової Ж. П. в залі суду в місті Миколаєві о 15 годині 09 хвилині, із складенням його повного тексту 22 червня 2020 року, по справі

за позовом

ОСОБА_2

до ОСОБА_1 ,

третя особа - Акціонерне товариство (АТ) «Райффайзен Банк Аваль»,

про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання майна спільною власністю подружжя та його поділ.

В обґрунтування позову зазначала, що з 9 лютого 2008 року по 18 березня 2017 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 ..

За час шлюбу та за спільні кошти ними було придбано на ім`я відповідача квартиру АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 та легковий автомобіль «Skoda Octavia», 2003 року випуску.

Посилаючись на те, що придбання зазначеного майна було здійснено у період шлюбу за рахунок спільних коштів, та з використанням кредитних коштів, просила визнати вищевказане майно спільною сумісною власністю подружжя та його поділити.

При поділі врахувати здійснення відповідачем відчуження без її згоди квартири АДРЕСА_1 та легкового автомобіля, внаслідок чого, виділити позивачці у власність квартиру АДРЕСА_2 , поділив порівну між колишнім подружжям боргові зобов`язання за кредитним договором, укладеним між відповідачем та АТ «Райффайзен Банк Аваль».

У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_1 вважав її такою, що не підлягає задоволенню та зазначав, що квартиру АДРЕСА_1 він набув до реєстрації шлюбу, а відносно квартири АДРЕСА_2 , як незакінченого будівництва, він уклав договір на участь у дольовому будівництві із забудовником у 2005 році. Тому при закінченні будівництва сплатив остаточну вартість квартири АДРЕСА_2 за рахунок відчуженої у той же день іншої квартири АДРЕСА_3 , яка належала йому на праві особистої власності. Спільних коштів на оплату квартири, яку просить позивачка виділити у її власність, колишнім подружжям не витрачено. Автомобіль до реєстрації шлюбу належав його батьку, який він за доручення переоформив в період шлюбу на позивачку, та у подальшому його продав на підставі довіреності, після розірвання шлюбу. При цьому, на його намагання, виплатити позивачці Ѕ частину отриманих від продажу автомобіля коштів, згоди від неї він не отримав.

АТ «Райффайзен Банк Аваль» також надано письмовий відзив, в якому третя особа категорично заперечувала проти розподілу боргових зобов`язань між подружжям, посилаючись на те, що правовідносини за кредитним договором виникли між банком та відповідачем, а позивачка фактично просить провести заміну сторони у зобов`язанні, що без згоди банка, як кредитора, виключається.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 червня 2020 року в задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що спірні квартири набуті відповідачем в період шлюбу, але за особисті кошти, тому підстав для визнання їх спільної сумісною власністю подружжя та поділу - немає. Щодо автомобіля, то він на праві власності відповідачу не належав, та на час пред`явлення позову проданий іншій особі, що виключає можливість визнання його спільним майном подружжя на час такого звернення.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Мус В. П., посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким повністю задовольнити її вимоги про поділ майна подружжя.

У змісті скарги представник позивачки навів лише доводи про визнання спільним сумісним майном квартири АДРЕСА_2 та її поділ, так як таке право спільної власності на майно, що набуте у шлюбі, презюмується.

Наводив обґрунтування щодо укладення відповідачем договору стосовно спірної квартири в інтересах сім`ї та її використання сім`єю.

Вважав висновки суду першої інстанції щодо оплати відповідачем вартості квартири АДРЕСА_2 виключно за рахунок належних йому коштів, отриманих від продажу іншого, належного на праві особистої власності, майна, не підтвердженими матеріалами справи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач та представник третьої особи вважали доводи апеляційної скарги необґрунтованими, а скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 9 лютого 2008 року по 18 березня 2017 року.

В той же час, за матеріалами справи, відповідачем ОСОБА_1 до реєстрації цього шлюбу набуто на праві власності декілька видів нерухомого майна, а саме: квартира АДРЕСА_3 29 травня 2003 року (т.1 а.с.106); квартира АДРЕСА_1 - 30 серпня 2007 року (т.1 а.с.98); а також укладено 10 вересня 2005 року договір АДРЕСА_2 на дольове будівництво житла у вигляді квартири АДРЕСА_2 (т.1 а.с.107-108).

Відповідно до статті 57 СК України майно, набуте чоловіком до шлюбу, є його особистою приватною власністю. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Тому, посилаючись на те, що одна із спірних квартир АДРЕСА_1 була придбана відповідачем за рахунок кредитних коштів, які до моменту розірвання шлюбу сторони сплачували за рахунок спільних коштів подружжя, позивачка вважала, що режим особистої приватної власності колишнього чоловіка на цю квартиру трансформувався у режим спільної сумісної власності подружжя.

Дійсно, правила статті 62 СК України передбачають можливість зміни правового режиму особистого майна одного з подружжя, яке внаслідок спільних дій чи затрат подружжя істотно збільшилося у вартості, на інший правовий режим спільної власності. У такому разі режим особистого майна одного з подружжя трансформується у правовий режим спільної сумісної власності подружжя.

Між тим, ні позивачкою, ні судом першої інстанції не звернуто уваги на зміст кредитного та іпотечного договорів, внаслідок чого судом при ухвалені рішення зроблені відносно цього майна частково не вірні висновки, а саме цільове отримання для придбанням спірної квартири АДРЕСА_1 кредитних коштів, на підставі укладеного між відповідачем ОСОБА_1 з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» договором.

Так, за змістом кредитного договору №014/08-112/66775, укладеного 30 серпня 2007 року між банком та відповідачем, останнім на споживчі цілі (без зазначення конкретної мети) отримано кредит в розмірі 34 680 доларів США зі строком його повернення до 30 серпня 2007 року (т.1 а.с.64-71).

В той же день ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (т.1 а.с.98), за придбання якої ним сплачено продавцю 21 839 грн, що за офіційним курсом національної валюти до долара США складає 4 324, 55 долара США, та передано цю квартиру в іпотеку банку за іпотечним договором від 30 серпня 2007 року. Договір купівлі-продажу майна посвідчено нотаріально і в частині визначення ціни, за яку відповідачем придбана вказана квартира, ні продавцем, ні покупцем не оспорено (т.1 а.с.87-94).

Отже, твердження, що кредитні кошти відповідачем були отримані з метою оплати вартості квартири АДРЕСА_1 не ґрунтуються на матеріалах справи, та спростовуються наступним виведенням цієї квартири з іпотеки за згодою банка, її відчуженням 8 грудня 2017 року на користь іншої особи та наступною передачею в іпотеку іншої квартири.

За такого доводи позивачки щодо розповсюдження на квартиру АДРЕСА_1 режиму спільної сумісної власності є безпідставними, а висновки суду першої інстанції щодо джерела набуття цього майна, хоча і є не зовсім вірними, але не вплинули на правильне вирішення ним справи.

Крім цього посилання позивачки на можливість укладення відповідачем цього кредитного договору в інтересах сім`ї з подальшим поділом боргових зобов`язань суперечать як обставинам справи, у зв`язку з укладенням договору до реєстрації шлюбу, так і нормам матеріального права, які регулюють ці правовідносини.

В той же час, у випадку доведення позивачкою того факту, що відповідач витратив кредитні кошти на свої особисті потреби у період зареєстрованого шлюбу, або до реєстрації шлюбу, а сплачені в їх рахунок платежі були зроблені за рахунок спільних коштів подружжя, то, за таких обставин, вона може звернутися до суду з іншим позовом та з іншим предметом.

Щодо визначення квартири АДРЕСА_2 як об`єкту спільної сумісної власності та її поділ, то позивачка на обґрунтування цих своїх позовних вимог вказувала на укладення відповідачем договору про участь в дольовому будівництві квартири АДРЕСА_2 в інтересах сім`ї, проведення виплат за рахунок спільного бюджету сім`ї, та подальшу реєстрацією права власності одного із подружжя на спірне майно в період шлюбу 13 травня 2011 року, і презумпцію права спільної власності подружжя на цю квартиру.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини 3 статті 61 СК України кореспондує до частини 4 статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Як роз`яснено у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - постанови Пленуму) спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття ( кошти, за яке майно набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Судом встановлено, що 10 вересня 2005 року відповідачем ОСОБА_1 укладено договір АДРЕСА_2 на дольове будівництво житла у вигляді квартири АДРЕСА_2 . На момент підписання сплачено перший внесок на суму еквівалентну 2 000 доларам США, та відповідачем взято на себе зобов`язання по сплаті другого внеску до 20 жовтня 2010 року в розмірі 296 475 грн., що еквівалентно 37 576 доларам США (т.1 а.с.107-108).

2 вересня 2010 року відповідачем ОСОБА_1 відчужено належну йому на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_3 за ціною в 363 400 грн. і в цей же день за квитанцією до ПКО №283 внесено останній платіж за участь у дольовому будівництві на суму 296 099 грн., еквівалентну 37 576 доларам США (т.1 а.с.99-106, 111).

Актом від 3 вересня 2010 року побудована квартира АДРЕСА_2 передана забудовником у власність учасника будівництва, яким був відповідач ОСОБА_1 (т.1 а.с.109-110).

У подальшому ОСОБА_1 зареєстровано своє право власності на цю квартиру 13 травня 2011 року та передано її в іпотеку банку, у якості забезпечення кредитного зобов`язання за договором №014/08-112/66775, укладеного 30 серпня 2007 року з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», з укладенням додаткової угоди до іпотечного договору від тієї же дати (т.1 а.с.93-97).

Таким чином, на думку колегії суддів, висновок суду першої інстанції щодо спростування відповідачем презумпції поширення правового режиму спільного сумісного майна на квартиру АДРЕСА_2 , є обґрунтованим та базується на належних та досліджених у судових засіданнях доказах, наданих сторонами, та належно оцінених судом.

А за такого, доводи позивачки щодо укладення відповідачем у 2005 році договору на участь в дольовому будівництві в інтересах їх родини, задовго до укладення шлюбу, є безпідставними. Одночасно усі висловлені позивачкою сумніви щодо оплати відповідачем останнього внеску за участь у дольовому будівництві єдиним платежем за рахунок особистих коштів, отриманих від продажу належного йому особисто майна, спростовані письмовими матеріалами справи, а на їх (сумнівів) обґрунтованість не надано будь-яких належних доказів для підтвердження іншого джерела походження зазначених грошей, а саме використання відповідачем спільних коштів подружжя при сплаті цього внеску.

Відтак, позивачем у судових засіданнях доведено належність йому спірної квартири на праві особистої приватної власності та спростована презумпція режиму спільної сумісної власності подружжя на час оформлення таких прав.

Щодо визнання спільною сумісною власністю автомобіля «Skoda Octavia», 2003 року випуску, то судом першої інстанції вірно встановлені обставини щодо цього майна, а саме належність легкового автомобіля батьку відповідача, та його переоформлення на ім`я позивачки 20 грудня 2008 року, і продаж нею 11 листопада 2017 року автомобіля на користь іншої особи (т.1 а.с.186-187).

Таким чином, судом встановлено, що підстави для визнання майна, якого немає у наявності, об`єктом спільної сумісної власності подружжя та його поділу на підставі позову особи, на яку оформлено право власності на це майно, за відсутністю спору між сторонами, - відсутні.

Доводів щодо набуття та продажу автомобіля, або незгоди з висновками суду першої інстанції відносно цього майна, зміст апеляційної скарги не містить.

Щодо іншого змісту апеляційної скарги, то вона не містить перелік обставин, які не були з`ясовані судом та вплинули на невірне вирішення ним справи, а її доводи не впливають на обґрунтовані висновки суду, так як є фактичною переоцінкою доказів, які вже були досліджені та оцінені судом.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, та з підстав, передбачених статтею 375 ЦПК України не підлягає скасуванню або зміні.

Не має і підстав для перерозподілу судових витрат у відповідності до статті 141 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану в її інтересах адвокатом Мус В. П. - залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 11 червня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий О. О. Ямкова

Судді С. Ю. Колосовський

І. В. Лівінський