Справа №473/4760/19 Головуючий в апеляційній інстанції - Лисенко П.П.
Провадження №22-ц/812/2134/20
П О С Т А Н О В А

іменем України

28 грудня 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Цуркан І.І.,

за участі:

представника Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» - Безушко В.В.,

представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області, яке ухвалене 22 жовтня 2020 року в приміщенні Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області під головуванням судді Лузан Л.В., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И Л А:

15 листопада 2019 року Акціонерне товариство «УКРСИББАНК» (далі - Банк) пред`явило до ОСОБА_1 зазначений позов, який обґрунтовувало наступним.

28 лютого 2008 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі Банк) та ОСОБА_3 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0. Відповідно до умов вказаного договору, Банк надав позивальнику на споживчі потреби кредитні кошти у розмірі 105 000 гривень на строк до 25 лютого 2033 року, а останній зобов`язався вчасно повернути суму кредиту шляхом внесення щомісячних платежів згідно узгодженого сторонами графіку, а також сплачувати проценти за користування ним в розмірі 14,5 % річних від суми залишку заборгованості.

В цей же день, в порядку забезпечення вказаного зобов`язання, між Банком та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, відповідно до якого, останній передав в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1 .

Не дивлячись на належне виконання позивачем умов договору, ОСОБА_3 умови договору щодо вчасного повернення кредиту та сплати процентів за користування ним належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 08 листопада 2019 року виникла заборгованість, а саме:

- заборгованість за тілом кредиту - 89 350 гривень 31 копійка;

- заборгованість по процентам за користування кредитними коштами 85 611 гривень 52 копійки;

- заборгованість по процентам за користування кредитними коштами, відповідно до ст. 625 ЦК України, - 47 751 гривня 21 копійка;

- пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за тілом кредиту за період з 08 листопада 2018 року по 08 листопада 2019 року в розмірі 10 998 гривень 02 копійки;

- пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за період з 08 листопада 2018 року по 08 листопада 2019 року в розмірі 28 437 гривень 53 копійки, яку Банк бажав стягнути за судовим рішенням, але безрезультатно.

У зв`язку з цим, та бажаючи повернути надані в кредит кошти, Банк звернувся з даним позовом.

Проте, йому стало відомо, що переданий в іпотеку житловий будинок на час звернення з даним позовом до суду перейшов у власність відповідача ОСОБА_1 , кредитором боржника за іншим договором, що витікає з договору позики.

Посилаючись на вказані обставини, положення ст. 23 Закону України «Про іпотеку», позивач просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною, проведеною суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на час проведення виконавчих дій.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 жовтня 2020 року в позовні Банку відмовлено.

Банк оскаржив це рішення в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі вказує, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду 1 інстанції - без змін, оскільки суд ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено в оскаржуваному рішення, суд виходив з того, що позивачем без поважних причин пропущено строк звернення до суду з даним позовом, що за наявності заяви відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, тягне за особою відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду погоджується з таким висновками суду І інстанції, вважає їх вірними, обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на законі.

За Конституцією України, ст. 4, 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1,3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивіль1ного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Зокрема, цивільні права та обов`язки виникають із договорів та інших правочинів, зміст яких, відповідно до статей 203-204, 215 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; вони вчинені у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі і спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір (правочин) нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.

Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним - то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст.82,89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги і може вийти за їх межі.

Оскаржене судове рішення ухвалено у повній відповідності з виписаним вище.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 лютого 2008 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого Банк надав позивальнику на споживчі потреби кредитні кошти в розмірі 105 000 гривень, на строк до 25 лютого 2033 року, а останній зобов`язався вчасно повернути суму кредиту шляхом внесення щомісячних платежів згідно узгодженого сторонами графіку, а також сплачувати проценти за користування ним в розмірі 14,5 % річних від суми залишку заборгованості (т.1, а.с.24-36).

28 лютого 2008 року в порядку забезпечення вказаного зобов`язання, між Банком та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом міського нотаріального округу Миколаївської області Омельчук І.М. За умовами вказаного договору, боржник передав в іпотеку позивачу житловий будинок АДРЕСА_1 , заставною вартістю 153 511 гривень (т.1 а.с.38-40).

Також 28 лютого 2008 року між Банком та ОСОБА_4 був укладений договір поруки, за умовами якого, останній поручився за виконання ОСОБА_3 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором № 0.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 квітня 2012 року з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в солідарному порядку, на користь ПАТ «УКРСИББАНК» стягнуто заборгованість за вищевказаним кредитним договором у розмірі 130 290 гривень 67 копійок, вирішено питання про стягнення судових витрат (т. 1 а.с.97).

На підставі зазначеного рішення 11 липня 2012 року судом був виданий виконавчий лист за № 1407/1140/2012 (т. 1 а.с.99), який неодноразово пред`являвся для примусового виконання до державної виконавчої служби, а також повертався стягувачу на підставі письмової заяви про повернення виконавчого документа.

Відповідно до протоколу проведення прилюдних торгів від 21 жовтня 2013 року та акту реалізації предмета іпотеки від 28 жовтня 2013 року вказаний житловий будинок було реалізовано з прилюдних торгів (т.1 а.с.108-110). Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 23 квітня 2014 року протокол проведення прилюдних торгів визнано недійсним (т.1 а.с.125-130).

04 травня 2019 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучеровою Г.А. було видано свідоцтво, відповідно до якого ОСОБА_1 набув у власність житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі акта заступника начальника відділу Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Параконного П.О. про передачу вказаного нерухомого майна в рахунок погашення боргу в розмірі 297 157 гривень (т.1 а.с.72).

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтями 525, 612, 625ЦК України передбачають, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до положень ст.526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону.

Порушення зобов`язань, які виникають з договорів, тягне за собою правові наслідки передбачені ст. 611 ЦК, або такий різновид цивільно-правових санкцій, які передбачені, Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Закінчення строку дії кредитного договору не звільняє сторони від виконання зобов`язань (частина четверта статті 631 ЦК України).

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Аналогічні положення містяться й у частині другій статті 3 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою взаємні права й обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Законом чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання. Підстави та спосіб задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки визначені у розділі V Закону України «Про іпотеку».

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Отже, за змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку». Недотримання іпотекодержателем процедури звернення стягнення на предмет іпотеки є однією з підстав для відмови в позові.

Вказані вище висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц.

Як вбачається матеріалів справи, 15 червня 2020 року, представником відповідача була подана заява про застосування позовної давності до заявлених вимог Банку (а.с.250-251).

За правилом статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п`ята статті 261 ЦК України).

У зобов`язальних відносинах суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності само по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України).

У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними і прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, яким є строк виконання зобов`язання у повному обсязі (кінцевий строк повернення кредиту й платежів за ним) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання та зумовлює визначення моменту початку перебігу строку позовної давності.

Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України в постанові від 09 листопада 2016 року у справі № 6-2251цс16.

Як зазначено вище, іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки в випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Відповідно до п.1.2 договору іпотеки сторони узгодили, що іпотека за цим договором забезпечує в повному обсязі виконання іпотекодавцем взятих на себе зобов`язань, відповідно до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 28 лютого 2008 року, за умовами якого, банк надав позивальнику на споживчі потреби кредитні кошти в розмірі 105 000 гривень на строк до 25 лютого 2033 року. Водночас, за умовами кредитного договору, сторони узгодили право банку вимагати дострокового повернення кредитних коштів (п. 6.1.2 договору).

Згідно матеріалів справи, рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 квітня 2012 року Банк скористався своїм правом щодо дострокового повернення наданих ОСОБА_3 кредитних коштів, процедура повідомлення останнього, щодо зміни строку виконання зобов`язання банком - дотримана.

Відповідно до укладеного між ПАТ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_3 кредитного договору, термін дострокового повернення кредиту та процентів за користування кредитними коштами в повному обсязі, вважається таким, що настав з 32 дня з дати одержання позичальником відповідної вимоги та за умови її невиконання. 29 вересня 2011 року Банком направлена вимога про дострокове повернення кредиту та сплату процентів, яка отримана боржником 05 жовтня 2011 року.

Отже, пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату процентів за користування ним, кредитор відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України та умов укладеного договору змінив строк виконання основного зобов`язання.

Таким чином, Банк повинен був пред`явити зазначений позов та задовольнити свої вимоги з погашення боргу починаючи з жовтня 2011 року і до спливу позовної давності за ним.

Згідно з частинами 3-5 статті 267 КПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Банк звернувся з вказаним позовом лише 15 листопада 2019 року, тобто з пропуском позовної давності. Позивачем не зазначено жодних поважних причин пропуску ним позовної давності за заявленими вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд 1 інстанції вірно вважав, що Банком пропущено позовну давність за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки і поважних причин цьому не надано, у зв`язку з чим у його позові і слід відмовити.

За такого, апеляційну скаргу Банку слід залишити без задоволення, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 жовтня 2020 року без змін.

Керуючись ст. ст.367,368,374,375,381,382 ЦПК України, судова колегія,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "УкрСиббанк" залишити без задоволення, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області, яке ухвалене 22 жовтня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: П.П. Лисенко

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

________________________________________________________

Повний текст постанови складено 29 грудня 2020 року.