22-ц/804/3373/20
220/731/20

П О С Т А Н О В А

Іменем України

Єдиний унікальний номер 220/731/20

Номер провадження 22-ц/804/3373/20

23 грудня 2020 року місто Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Лопатіної М.Ю.

суддів Баркова В.М., Принцевської В.П.

за участю секретаря Сидельнікової А.В.,

сторони:

позивачка ОСОБА_1

відповідачі Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області, Керменчицька сільська рада Великоновосілківського району Донецької області, Великоновосілківська районна державна адміністрація

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 11 вересня 2020 року, ухвалене у складі судді Дурач О.А., повний текст якого складено 21 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , до Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, Керменчицької сільської ради Великоновосілківського району Донецької області, Великоновосілківської районної державної адміністрації про визнання права власності на земельну частку (пай),-

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В травні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з вищевказаною позовною заявою, в обґрунтування якої зазначила, що з 26 січня 1993 року вона була членом радгоспу «Керменчик», який 07 грудня 1993 року було реорганізовано в колективне сільськогосподарське підприємство «Керменчик» (далі: КСП «Керменчик»). 01 червня 1998 року позивачка була переведена з КСП «Керменчик» до його правонаступника - сільськогосподарського підприємства з обмеженою відповідальністю агрофірма «Керменчик» (далі: СТОВ агрофірма «Керменчик»), що підтверджується записом у трудовій книжці та довідкою з архівного відділу Великоновосілківської районної державної адміністрації. Незважаючи на те, що позивачка була членом колгоспу «Керменчик», в списках членів, які мають право на земельну частку (пай) в колгоспі не числилась і, відповідно, земельної частки (паю) не отримала. Вважає безпідставним невнесення її до списку осіб, які мають право на земельний пай, оскільки станом на 14 жовтня 1996 року, коли був отриманий КСП «Керменчик» Державний акт на право колективної власності на землю ДН № 000027, з членів КСП вона не виключалася, відповідно позбавлення її права на земельну частку (пай) є неправомірним. Про своє порушене право вона дізналася влітку 2018 року, переглядаючи особисті документи та трудову книжку колгоспника, після чого звернулася за інформацією до Міськрайонного управління у Великоновосілківському районі та м. Донецьку Головного управління Держгеокадастру Донецької області за отриманням відповіді, згідно якої дізналася, що вона є членом КСП та має право на земельну частку (пай). Просила поновити їй строк позовної давності звернення до суду з позовом, визнавши причину поважною, а також визнати за нею право власності на земельну частину (пай), яка становить 14,31 га в умовних кадастрових гектарах, що належала на праві колективної власності КСП «Керменчик» із земель резервного фонду або з земель запасу на території Керменчицької сільської ради Великоновосілківського району Донецької області.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 11 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, Керменчицької сільської ради Великоновосілківського району Донецької області, Великоновосілківської районної державної адміністрації про визнання права власності на земельну частку (пай) відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачка мала право на земельну частку (пай), оскільки на день отримання Державного акту на право колективної власності на землю серії ДН № 000027 від 14 жовтня 1996 року вона була членом КСП «Керменчик», проте не була включена до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), що додається до вказаного акту. Однак, звернувшись з указаним позовом у травні 2020 року, позивачка пропустила позовну давність, передбачену статтею 71 ЦК Української РСР, що є підставою для відмови у позові. При цьому місцевий суд виходив з того, що обставини, на які ОСОБА_1 посилалась, як на причину пропуску позовної давності, не відносяться до тих, що виникли незалежно від її волі та об`єктивно унеможливили звернення нею за судовим захистом у період дії строку позовної давності, а тому підстави для захисту прав ОСОБА_1 відсутні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи

В апеляційній скарзі представник позивачки ОСОБА_2 посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

Скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 , як член колгоспу, повинна була дізнатись про порушення свого права на земельну частку (пай) з часу видачі КСП «Керменчик» 14 жовтня 1996 року акта на право колективної власності на землю, є помилковим, оскільки позивачка не входила до комісії з розпаювання земель. При проведенні розпаювання, комісія або будь хто з уповноважених її членів не ознайомлювали ОСОБА_1 з протоколами засідань цих комісій, списки осіб, що мають право на земельну частку (пай) не є загальнодоступними, не оголошувались, не оприлюднювалися, а тому позивачка не могла знати про невключення її до цих списків. Листа або рішення від вищезазначеної комісії про те, що позивачка не має права на земельну частку (пай) не отримувала. Крім того, процес розпаювання є довготривалим, а інформація, що процес розпаювання завершився саме 14 жовтня 1996 року та всі члени колгоспу вже реалізували своє право, в матеріалах справи відсутні, тому позивачка, вважаючи, що не обмежена взагалі будь-якими строками звернулася з питанням отримання земельної ділянки до відповідного відділу Держгеокадастру саме в той період часу, коли їй було зручно, а саме в листопаді 2019 року. Після отримання листа Міськрайонного управління у Великоновосілківському районі та м. Донецьку Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 04 грудня 2019 року позивачка і дізналася про порушення її права.

Доводи і заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області, посилаючись на відповідність оскарженого судового рішення вимогам законності та обґрунтованості, просило апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Інші учасники справи своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Сторони у судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Представник позивачки адвокат Король Т.В. направила до суду заяву, в якій просила апеляційну скаргу задовольнити та розглянути справу без участі її та ОСОБА_1 .

Представник Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області також, згідно заяви, просив розглянути справу за його відсутності, заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржене рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що з трудової книжки позивачки та архівної довідки від 20 серпня 2019 року № 07-06/365 архівного відділу Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області позивачка 26 січня 1993 року була прийнята у члени радгоспу «Керменчик». Розпорядженням голови Великоновосілківської районної державної адміністрації від 29 грудня 1995 року № 73-р, зареєстроване КСП «Керменчик» з переходом до нього всіх майнових прав та зобов`язань радгоспу «Керменчик».

01 квітня 2000 року ОСОБА_1 була переведена в СТОВ агрофірму «Керменчик», яке було зареєстроване згідно розпорядження голови Великоновосілківської райдержадміністрації від 29 лютого 2000 року № 87 р. СТОВ агрофірма «Керменчик» є правонаступником КСП «Керменчик».

29 січня 2005 року позивачка була звільнена з СТОВ агрофірма «Керменчик» за власним бажанням (а.с.10-25, 30)

03 листопада 2008 року СТОВ Агрофірма «Керменчик» припинило діяльність (а.с. 39-42).

14 жовтня 1996 року КСП «Керменчик» Великоновосілківського району Донецької області Октябрьською сільською радою народних депутатів Великоновосілківського району Донецької області було видано Державний акт на право колективної власності на землю серії ДН № 000027, згідно якого підприємству у колективну власність передано 9904,7 гектарів землі для сільськогосподарського виробництва відповідно до рішення Октябрьської сільської Ради народних депутатів від 14 жовтня 1996 року № 10.

Згідно з додатком до державного акту у виді списку громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства (а.с. 126-137), ОСОБА_1 в ньому в якості члену КСП «Керменчик не зазначена.

Згідно відповідей Міськрайонного управління у Великоновосілківському районі та м. Донецьку Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 02 липня 2020 року № 357/112-20 та Великоновосілківського районного трудового архіву від 17 серпня 2020 року № 01.34/98, інформація щодо розгляду питання про відмову у внесенні ОСОБА_1 до списку осіб, власників сертифікатів по КСП «Керменчик», які мали право на земельну частку (пай) та до списку громадян КСП «Керменчик», яким надаються ділянки у приватну власність на підставі державних актів, відсутня (а.с. 95, 100, 108).

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права.

Частинами дев`ятою, десятою статті 5 ЗК України 1990 року визначено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 899-ІУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають, зокрема, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку, громадяни та юридичні особи, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай).

У відповідності з пунктом 2 Указу Президента України № 720/95 від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.

За вимогами статей 22, 23 ЗК України та зазначеного Указу особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в числі членів колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акту на право колективної власності на землю; 3) одержання колективним сільськогосподарським підприємством цього акту.

У пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

За таких обставин та з огляду на вищевикладені вимоги законодавства місцевий суд дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 мала право на отримання сертифікату на земельну частку (пай) у землях КСП «Керменчик», оскільки на час отримання державного акту на право колективної власності на землю вона була членом КСП «Керменчик», але до списків на отримання земельної ділянки (паю) внесена не була.

Відповідно до пункту 6 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України 2003 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом.

Згідно зі статтею 71 ЦК Української РСР 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до статті 75 ЦК Української РСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

Згідно з вимогами статті 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (стаття 80 ЦК Української РСР).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з урахуванням зазначених вимог закону та встановлених обставин у справі, на підставі досліджених доказів, яким надано належну правову оцінку, правильно виходив із того, що на момент отримання 14 жовтня 1996 року КСП «Керменчик» Державного акту на право колективної власності на землю серії ДН № 000027 позивачка була членом цього підприємства та, відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», мала право на отримання земельної частки (паю) із земель КСП «Керменчик», яка становила 14,31 умовних кадастрових гектарів.

Звертаючись до суду з позовом у цій справі, позивачка посилалась на те, що про порушення свого права на отримання земельної частки (паю) вона дізналась у 2018 році, а тому вважала, що пропустила трирічний строк позовної давності, визначений статтею 257 ЦК України з поважних причин, який просила поновити.

Вирішуючи питання щодо пропуску позивачкою строку позовної давності, місцевий суд виходив з того, що право на позов у ОСОБА_1 виникло ще у жовтні 1996 року, коли КСП «Кременчик" був виданий державний акт на право колективної власності на землю та почалося розпаювання земель колишніх колгоспників, що є загальновідомим фактом. Тому позивачка, як член КСП «Кременчик", яка працювала на цьому підприємстві у 1993-2005 роках, повинна була дізнатись про порушення свого права на земельну частку (пай) з часу видачі КСП «Кременчик" державного акта на право колективної власності на землю, однак, у передбачений законом строк не звернулася до суду з вказаними вимогами без поважних причин, що стало підставою для відмови у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Механізм застосування позовної давності повинен корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (рішення від 20 грудня 2007 року за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Аргументи апеляційної скарги щодо поважності причин пропуску строку позовної давності, є безпідставними, оскільки позивачка не довела той факт, що вона з 1996 року не могла дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду першої інстанції, з якими погоджується і апеляційний суд.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду, обґрунтовано викладені в мотивувальній частині оскарженого судового рішення. При вирішенні даної справи судом першої інстанції правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 11 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Судді:

Повний текст постанови складено 28 грудня 2020 року.

Суддя: