Номер провадження: 22-ц/813/6248/20
Головуючий у першій інстанції Дяченко В. Г.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.12.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Громіка Р.Д.,

Дрішлюка А.І.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянувши у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області Іванова Ігоря Володимировича, за участю третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Кейт-Колект» про визнання неправомірним та скасування запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до державного реєстратора Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області Іванова І.В., за участю третьої особи ТОВ «Кейт-Колект» про визнання неправомірним та скасування запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 25 жовтня 2018 року під час його виселення з квартири працівниками ТОВ «Кей-Колект» йому стало відомо про наявність запису №21265641 про право власності на майно, вчиненого державним реєстратором Івановим І.В. 30 червня 2017 року.

На підставі договору купівлі продажу від 10 листопада 2006 року позивач ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 .

Вказана квартира є предметом договору іпотеки ВЕС №815820 від 10 листопада 2006 року, укладеного між позивачем та ПАТ «Укрсиббанк».

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №142769039 від 25.10.2018р., власником зазначеної квартири є ОСОБА_1 ..

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №14192835 від 19.10.2018р., власником квартири АДРЕСА_1 є ТОВ «Кей-Колект». Підставою виникнення права власності є Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №36021421 від 06 липня 2017 року. Рішення прийняв державний реєстратор Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області Іванов І.В..

Позивач вважає запис незаконним з підстав викладених в ст. ст. 316, 319, 321, 328, 391 ЦК України, ст. ст. 1, 3, 36 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 10, 18, 24, 27 Закону України «Про Державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяженя», ст. 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Також позивач зазначає, що при винесенні рішення державному реєстратору не було надано всіх належних та достатніх документів: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса, договір про задоволення права вимоги. Окрім того, наявне обтяження речових прав, що є перешкодою для здійснення реєстраційних дій щодо обтяженого майна та дія в часі мораторію.

На підставі зазначеного ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом та просив задовольнити його вимоги в повному обсязі з наведених у позовній заяві правових підстав.

Справу розглянуто за відсутності сторін.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовльнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Розгляд справи призначено на 22 грудня 2020 року, однак відповідно до розпорядження голови Одеського апеляційного суду про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року №12, у зв`язку з ускладненням епідеміологічної ситуації в м. Одесі та із підтвердженням у працівників Одеського апеляційного суду діагнозу COVID-19, з метою запобігання поширенню захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, серед співробітників та відвідувачів Одеського апеляційного суду та забезпечення безпечних умов праці працівникам суду тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки: помаранчевий або червоний, зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинити їх допуск до залів судових засідань.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Окрім того, згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Сторони сповіщені належним чином, при цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою, клопотань про відкладення розгляду справи від сторін не надходило.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 28 грудня 2020 року.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга залишенню без задоволення за таких підстав.

Згідно із частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 червня 2006 року між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту №0 на суму 30 000 доларів США, під 10,3 % річних, на строк до 10 листопада 2027 року (а.с.14).

10 червня 2006 року між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту №0 на суму 930,21 грн., у формі поновлюваної кредитної лінії, під 15% річних, на строк до 10 листопада 2027 року (а.с. 18).

10 листопада 2006 року між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір іпотеки про забезпечення в повному обсязі виконання усіх грошових зобов`язань іпотекодавця за кредитними договорами №0 від 10.11.2006р. та №0 від 10.11.2006р.. Предметом іпотеки є чотирьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 (а.с. 23).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №142769039 від 25.10.2018р., власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 10 листопада 2006 року. Наявне обтяження майна іпотека, іпотекодержатель ТОВ «Кей-Колект» (а.с. 28).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №14192835 від 19.10.2018р., власником квартири АДРЕСА_1 є ТОВ «Кей-Колект» (). Підставою внесення запису є Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №36021421 від 06.07.2017р.. Рішення прийняв державний реєстратор Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області Іванов І.В.. Підставою виникнення права власності: договір іпотеки від 10 листопада 2006 року, договір від 28 лютого 2009 року про внесення змін до договору іпотеки, договір факторингу від 12 грудня 2011 року, договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 12 грудня 2011 року (а.с. 30).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо визнання неправомірним та скасування запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, суд першої інстанції зазначив, що ненадання позивачем договору №321 від 28 лютого 2009 року про внесення змін до договору іпотеки унеможливлює перевірити обсяг підстав для звернення стягнення передбаченого п. 4.2 Договору іпотеки та ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та визначитись з наявністю в діях державного реєстратора порушень ст. ст. 10, 18, 24, 27 Закону України «Про Державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяження», на які посилається позивач. А також наголосив, що належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано.

Судова колегія погоджується із таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів;

2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки (ст. 50 ЦПК України).

Частиною першою статті 51 ЦПК України передбачено право суду першої інстанції за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача.

У своєму позові ОСОБА_1 заявив вимоги, у тому числі, про скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 30 червня 2017 року про вчинення реєстраційних дій щодо реєстрації права власності ТОВ «Кей-Колект» на квартиру АДРЕСА_1 , однак відповідачем у справі визначив лише державного реєстратора Крижавнівської сільської ради Лиманського районно Одеської області. Правом на залучення до участі в справі співвідповідачем ТОВ «Кей-Колект» позивач не скористався.

Відповідно до частини першої статті 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Зі змісту наведених норм вбачається, що третя особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має перебувати з однією із сторін у матеріальних правовідносинах, які в результаті прийняття судом рішення у справі зазнають певних змін.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 25 червня 2019 року в справі №910/17792/17 вказала, що підставою для вступу (залучення) в судовий процес такої третьої особи є її заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення в майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною у зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи.

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що не можна покладати на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, будь-які матеріально-правові обов`язки, а також встановлювати чи захищати їх права, тобто винести рішення або ухвалу суду про права чи обов`язки цих третіх осіб.

Аналогічний висновок Великої Палати Верховного Суду міститься в постанові від 02 жовтня 2018 року в справі №911/488/18, згідно якого, якщо ж на думку позивача, саме в результаті державної реєстрації права власності за третьою особою - суб`єктом звернення та такою послугою порушується (не визнається, оспорюється) право власності позивача, то має місце спір позивача про цивільне право з цією особою, яка і має бути належним відповідачем у спорі про скасування запису про проведену державну реєстрацію речового права за особою, адже наслідки вирішення такого спору судом безпосередньо впливають на зміст та стан речового права саме цієї особи.

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі в цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Враховуючи обсяг процесуальних прав та обов`язків, визначених статтями 4, 43 та 49 ЦПК України, сторонами вважаються особи, які є учасниками спірного матеріального правовідношення. Ознаками сторін, які відрізняють їх від інших осіб, які беруть участь у справі (зокрема третіх осіб) є те, що сторони - це особи, між якими виник спір про право, який є предметом розгляду та вирішення судом, та на сторони поширюються усі наслідки судового рішення.

Згідно із частиною шостою статті 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог, мають процесуальні права і обов`язки, встановлені статтею 43 цього Кодексу. Таким чином, на них не поширюються права, передбачені статтею 49 ЦПК України.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що залучення до участі у справі ТОВ «Кей-Колект», як третьої особи, не відповідає її процесуальному статусу як учасника спірних матеріальних правовідносин.

Згідно висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 22 січня 2020 року у справі №344/13973/17 пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 17 квітня 2018 року в справі №523/9076/16-ц, від 23 січня 2019 року в справі №303/2845/15-ц та від 02 жовтня 2019 року в справі №461/6793/15-ц.

На підставі зазначеного, колегія суддів погоджується із висновком про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з неналежністю суб`єктного складу сторін. Однак, наведене не позбавляє права ОСОБА_1 повторно звернутися до суду з позовом до належних відповідачів.

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та дійшов до обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 28 грудня 2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік