Апеляційне провадження № 22-ц/824/347/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи 359/4356/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Саліхова В.В., за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на додаткове рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 6 вересня 2019 року, ухваленого в приміщенні суду під головуванням судді Журавського В.В., -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 червня 2019 року, яке постановою Київського апеляційного суду від 27.11.2019 залишено без змін, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину земельної ділянки задоволено. Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по Ѕ частки в земельній ділянці площею 1,6777 га з кадастровим номером :04:001:0410 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розташованій на території Іванківської сільської ради Бориспільського району.

Додатковим рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 6 вересня 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Не погодившись із додатковим рішенням суду, ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, та посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати додаткове рішення та ухвалити нове про стягнення з ОСОБА_2 судового збору на користь держави в розмірі 8 810 грн.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги, вказував, що суд першої інстанції, стягуючи з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 грн. не врахував того, що в матеріалах справи відсутні підтвердження суми ціни позову. А тому, з врахуванням положень ЗУ «Про судовий збір», з ОСОБА_2 підлягає до стягнення судовий збір за максимальною ставкою в розмірі 8 810 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 підтримали доводи апеляційної скарги з підстав в ній викладених, просили додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове про стягнення з ОСОБА_2 судового збору на користь держави в розмірі 8 810 грн.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Ухвалюючи додаткове рішення щодо розподілу судових витрат за наслідками розгляду позову, суд першої інстанції вважав, що судовий збір, який має сплачувати ОСОБА_2 в дохід держави має становити 704,80 грн., оскільки позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі ст. 5 ЗУ «Про судовий збір»

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Пунктом 3 частини 3 статті 175 ЦПК України передбачено, зокрема, що позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_1 визначено ціну вказаного позову в сумі 30 000 грн.

Доказів, які б підтвердили реальну вартість майна, про визнання права власності якого заявлялося позивачем, матеріали справи не містять.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину земельної ділянки задоволено. Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по Ѕ частки в земельній ділянці площею 1,6777 га з кадастровим номером :04:001:0410 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розташованій на території Іванківської сільської ради Бориспільського району. Постановою Київського апеляційного суду від 27.11.2019 вказане судове рішення залишено без змін.

Частиною 2 статті 133 ЦПК України визначено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються Законом України «Про судовий збір».

Частиною першою статті 3 вказаного Закону передбачено, зокрема, що судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви.

Згідно статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Ставка судового збору за позовною вимогою майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою-підприємцем становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (що у 2018 році становить 704 грн. 80 коп.) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (що у 2018 році становить 8 810 грн.).

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи. Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у ст. 55 Конституція України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Позиція ЄСПЛ стосовно сплати судового збору полягає в тому, що судовий збір не повинен обмежувати право заявників на доступ до правосуддя та має бути «розумним». Разом з тим, на думку ЄСПЛ, судовий збір є таким собі обмежувальним заходом, який попереджає подання необґрунтованих та безпідставних позовів та перенавантаження судів.

Водночас, у рішенні по справі «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001р. ЄСПЛ констатує, що сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдавати шкоди суті цього права, та має переслідувати законну мету.

У рішеннях у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13.01.2000р. ЕСПЛ зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Законодавче закріплення судових витрат має на меті: по-перше, відшкодування державі витрат, понесених на утримання судової системи і забезпечення її діяльності (саме у цьому проявляється компенсаційна функція інституту судових витрат), по-друге: покладає певні витрати на тих, хто звертається до суду за захистом, що покликано дисциплінувати фізичних та юридичних осіб від подання до суду необґрунтованих заяв та клопотань, забезпечуючи таким чином також процесуальну економію.

Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети, але в той час, коли Договірні держави мають можливість відхилення від дотримання вимог Конвенції щодо цього, остаточне рішення з дотриманням вимог Конвенції залишається за Судом («Голдер проти Сполученого Королівства» і «Z та інші проти Сполученого Королівства», «Ейрі проти Ірландії» (Airey v. Ireland)).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ від 28.10.98 у справі «Перес де Рада Каванил`єс проти Іспанії»).

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про те, що висновок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, а тому в силу ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом встановлено, що судове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростовують, а тому керуючись ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Керуючись ст. 367-368, 374-375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну ОСОБА_1 відхилити.

Додаткове рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 6 вересня 2019 року, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повну постанову складено 13 лютого 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді: