РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/1894/20

Провадження № 2/638/2626/20

23.10.2020 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Подус Г.С.,

при секретарі - Коваленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщені Дзержинського районного суду міста Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради Харківської області про визнання місця проживання дитини,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради Харківської області, про визнання місця проживання дитини, обґрунтовуючи тим, що 08.07.2016 року уклала з відповідачем шлюб, від якого має дочку, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Проте, ОСОБА_1 зазначила, що взаємовідносини з ОСОБА_2 не склалися, у зв`язку з чим вона подала до суду позовну заяву про розірвання шлюбу. Крім того, сторони не можуть дійти згоди щодо визначення місця проживання дитини.

Позивач вважає, що в інтересах дитини проживати разом з нею, оскільки вона забезпечена власним житлом, має стабільний самостійний дохід та в повному обсязі створює всі необхідні умови для гармонійного розвитку дитини. ОСОБА_1 також відмітила, що завжди сумлінно займається доглядом за дочкою, самостійно, без участі відповідача, надає їй матеріальне утримання, необхідне для повноцінного життя, духовного та фізичного розвитку. Між нею та дитиною склалися відносини любові та взаєморозуміння.

ОСОБА_2 не бере участі у вихованні та утриманні дочки, не надає матеріальної допомоги та жодним чином не створює умови для її гармонійного розвитку.

Таким чином, позивач відмічає, що дитина має особливу потребу у присутності матері поруч з нею, а тому ОСОБА_1 має всі правові підстави для визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 26.02.2020 року відкрито провадження по справі в загальному порядку.

Представник позивача у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, просила позов задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Представник Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради Харківської області у судове засідання не з`явився, де просив розглядати справу за його відсутністю, позовні вимоги ОСОБА_1 підтримує в повному обсязі.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 3статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

Згідно ст. ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 08.07.2016 року, подружжя зареєстрували шлюб 08.07.2016 року.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 25.01.2017 року.

Згідно із довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 04-09-14/195-17 від 25.01.2017, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до листа Приватного закладу «Харківський дошкільний навчальний заклад(дитячий садок)» Харківської області» від 29.01.2020 року, відповідач не бере участі у вихованні дочки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дитячий садок не відвідує. Дитину приводить та забирає мати, ОСОБА_1 .

Інформаційною довідкою ДОП СДОП ПП Шевченківського ВП ГУНП В Харківській області позивач характеризується задовільно, до адміністративної та кримінальної відповідальності протягом 2019 року не притягувалась.

Згідно із висновком №171 від 05.03.2020 року, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради Харківської області вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю, ОСОБА_1 ..

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 28.02.2020 року, для виховання та розвитку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , створені добрі умови проживання, дитина проживає разом із ОСОБА_1 ..

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч.4).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М .С . проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого1991року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Із системного тлумачення статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Дослідивши позицію кожної сторони, органу опіки та піклування, його висновок, про доцільність проживання дитини з матір`ю, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, а саме, що на даний час дитина проживає разом з матір`ю, за місцем проживання дитини створені всі умови для дитини, мати виховує та утримує дочку, суд вважає вірним визначити місце проживання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з її матір`ю - ОСОБА_1 .

На підставі ст. ст. 19, 141, 157, 160, 180-182, 183, Сімейного кодексу України, керуючись ст. ст. 12,13, 81, 141, 198, 200, 206, 259, 263-265, 268 ЦПК України ,-

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради Харківської області про визнання місця проживання дитини- задовольнити.

Визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Харкова, з матір`ю - ОСОБА_1 за адресою її постійного місця проживання.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 840,80 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду до або через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня виготовлення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 03.11.2020 року.

Суддя: