ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

12 лютого 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/9266/19

Головуючий у першій інстанції Логвіна Т. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/219/20

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: судді Бечка Є.М.,

суддів: Євстафіїва О.К., Іванової Г.П.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 04 листопада 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Облтеплокомуненерго» до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

дата та місце складання повного тексту рішення: 12 листопада 2019 року, м.Чернігів,

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2019 року АТ «Облтеплокомуненерго» звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 заборгованості за послуги з централізованого теплопостачання у сумі 35688 грн 63 коп. за період з 01 серпня 2013 року по 30 квітня 2019 року, втрат від інфляційних процесів у сумі 2114 грн 17 коп., 3% річних у сумі 812 грн 51 коп. та судового збору.

Позовні вимоги мотивовані тим, що АТ «Облтеплокомуненерго» є виконавцем з надання послуги централізованого опалення для суб`єктів усіх форм власності, у тому числі і для споживачів за адресою: АДРЕСА_1 , де зареєстровані відповідачі. За період з 01 серпня 2013 року по 30 квітня 2019 року у відповідачів виникла заборгованість зі сплати послуг централізованого опалення в сумі 35688 грн 63 коп. та відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки боржники прострочили виконання зобов`язання: інфляційних втрат в сумі 2114 грн 17 коп. та 3% річних в сумі 812 грн 51 коп. Позивач звертався до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення даної заборгованості, проте, за заявою ОСОБА_1 виданий 28 травня 2019 року судовий наказ було скасовано. На підтвердження своїх вимог позивачем надано розрахунок боргу, інфляційних втрат та 3% річних.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 04 листопада 2019 року позов АТ «Облтеплокомуненерго» задоволено частково, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за послуги з централізованого теплопостачання в сумі 29283 грн 55 коп., втрати від інфляційних процесів в сумі 2114 грн 17 коп. та 3% річних в сумі 812 грн 51 коп.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі за послуги теплопостачання у повному обсязі не розраховувались, внаслідок чого виникла заборгованість у вказаному розмірі, однак, на підставі заяви відповідача борг належить стягнути в межах строку позовної давності, а саме за період з 01 жовтня 2016 року по 30 квітень 2019 року, в сумі 29283 грн 55 коп. Оскільки відповідачі порушили наявне у них грошове зобов`язання по своєчасній оплаті послуг з теплопостачання, тому позивач вправі вимагати від них в порядку ст.625 ЦК України, відшкодування матеріальних втрат від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від відповідачів за користування утримуваними ними грошовими коштами (три відсотки річних).

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою та, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову повністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивач не надав суду договір, на підставі якого була нарахована та стягнута судом заборгованість за послуги централізованого теплопостачання, тобто суд фактично безпідставно стягнув заборгованість.

Особа, яка подає апеляційну скаргу наголошує, що обов`язковою умовою підтвердження наявності існування грошового зобов`язання, за невиконання якого можуть бути застосована відповідальність передбачена ч.2 ст.625 ЦК України є договір, укладений у письмовій формі згідно вимог п.2 ст.208 ЦК України і наданий суду як доказ наявності цього грошового зобов`язання.

У наданий судом строк представник АТ «Облтеплокомуненерго» подав відзив на апеляційну скаргу, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін. Зазначає, що відповідачі є споживачами послуг з централізованого опалення згідно з Договором, що оформлюється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, затвердженого Постановою КМУ №630 від 21 липня 2005 року, на підставі ч.7 ст.26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», такий Договір є договором приєднання. Позивач зазначає, що відповідачами частково проводились оплати, як споживачем послуг.

Від ОСОБА_1 11 лютого 2020 року надійшли заперечення на відзив, в яких відповідач зазначає, що законодавець передбачив надання послуг тільки на підставі договору, укладеного на основі типового договору. Відповідач зазначає, що позивач умисно не вказує в апеляційній скарзі, що згідно п.1 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Звертає увагу суду, що часткова оплата послуг з теплопостачання, на яку посилається позивач, була здійснена виключно у примусовому порядку Державною виконавчою службою при виконанні виконавчого провадження про стягнення боргу на користь позивача, а не в добровільному порядку, як стверджує позивач. Підсумовуючи, ОСОБА_1 зазначає, що у зв`язку з відсутністю договору, на підставі якого була нарахована позивачем та стягнута судом першої інстанції з відповідачів заборгованість за послуги централізованого теплопостачання, просить задовольнити апеляційну скаргу.

Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження (ч.1 ст.368 ЦПК України) без повідомлення учасників справи (ч.1 ст.369 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заперечення на відзив, та перевіривши законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.263 ЦПК України передбачено, що рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам відповідає рішення суду першої інстанції.

Судом встановлено, що АТ «Облтеплокомуненерго» є виконавцем послуг з централізованого опалення для суб`єктів усіх форм власності, у тому числі і до квартири АДРЕСА_2 (о/р 59276), що належить відповідачам. Іншого ОСОБА_1 не доведено.

Згідно розрахунку боргу з оплати споживання централізованого опалення за адресою відповідачів, останні за послуги теплопостачання у повному обсязі не розраховувались, внаслідок чого за період з 01 серпня 2013 року по 30 квітня 2019 року виникла заборгованість в розмірі 35688 грн 63 коп. (а.с.5).

Також позивачем надано розрахунок 3% річних за опалення по особовому рахунку 59276 (а.с.6) та розрахунок інфляційний витрат за опалення (а.с.7).

У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, позивачем здійснено розрахунок заборгованості в межах строку позовної давності, за період з 01 жовтня 2016 року по 30 квітня 2019 року (а.с.46), який не оскаржено відповідачами.

За змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 319 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, власність зобов`язує.

За визначеннями Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно п.1 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Враховуючи наведене, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.

Згідно ст.526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

У частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та підтверджена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18).

Встановивши фактичні обставини справи на підставі доказів, яким надано належну оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що АТ «Облтеплокомуненерго» фактично надавало послуги з централізованого теплопостачання, а відповідачі, які є власниками квартири АДРЕСА_2 , не відмовились від отримання таких житлово-комунальних послуг, отримували їх, однак не оплачували їх вартість, а тому наявні підстави для стягнення заявленої позивачем заборгованості за період з 01 жовтня 2016 року по 30 квітня 2019 року. Розмір заборгованості ОСОБА_1 не спростовано. Те, що відповідачі по справі є споживачами послуг АТ «Облтеплокомуненерго» підтверджується також частковими сплатами за надані послуги, що вбачається з розрахунку, тому відсутні підстави вважати, що вони не отримують послуги з теплопостачання. Посилання ОСОБА_1 , що дані сплати були в межах виконавчого провадження не спростовують факту отримання послуг від позивача. Більш того, враховуючи, що наявні виконавчі провадження про стягнення боргу за теплопостачання по квартирі АДРЕСА_2 , наявні й судові рішення, якими було стягнуто борг, тобто рішенням суду вже встановлено факт отримання Сипченками послуг АТ «Облтеплокомуненерго».

Доводи апеляційної скарги, що позивач не надав суду договір, на підставі якого була нарахована та стягнута судом заборгованість за послуги централізованого теплопостачання, не заслуговують на увагу, оскільки не ґрунтуються на законі, полягають у невірному розумінні відповідачем норм права, з вищезазначених підстав.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що обов`язковою умовою підтвердження наявності існування грошового зобов`язання, за невиконання якого можуть бути застосована відповідальність передбачена ч.2 ст.625 ЦК України є договір, укладений у письмовій формі згідно вимог п.2 ст.208 ЦК України і наданий суду як доказ наявності цього грошового зобов`язання.

Апеляційний суд звертає увагу ОСОБА_1 на зміст статей 524, 533-535 і 625 ЦК України де визначено, що грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст.611 ЦК України).

Крім того частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 вказала, що приписи ст.625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі №3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.

Загалом доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин у даній справі. Такі доводи враховані судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження в апеляційному суді.

Заперечення АТ «Облтеплокомуненерго», викладені у відзиві на апеляційну скаргу є слушними і такими, що судом апеляційної інстанції приймаються у повному обсязі.

Європейський суд з прав людини вказує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому, відповідно до положень ст.375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Крім того, враховуючи, що ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 03 січня 2020 року було зупинено дію рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 04 листопада 2020 року, слід також поновити дію рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 04 листопада 2019 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 04 листопада 2019 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: