Справа № 464/7814/17
пр.№ 2/464/405/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.02.2020 м. Львів

Сихівський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Мички Б.Р.

секретар судового засідання Гернага Ю.О.

за участі: представника відповідача Терешко ОСОБА_1

розглянувши цивільну справу №464/7814/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Косаняк Світлана Степанівна, Звенигородська сільська рада Пустомитівського району Львівської області, про визнання недійсним заповіту та договору дарування, скасування витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_5 на користь неповнолітньої ОСОБА_4 , підписаний 26 грудня 2012 року та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Косаняк С.С.; визнати недійсним договір дарування квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 22 лютого 2013 року між ОСОБА_5 та неповнолітньою ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Косаняк С.С., скасувати витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданий приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Косаняк С.С. 22.02.2013 р., яким за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що у його дружини ОСОБА_5 з 1997 року поступово почав погіршуватись стан здоров`я, їй видалили щитовидну залозу, що супроводжувалось поганим самопочуттям, погіршенням сну та активності, розладами настрою. У 2010 році ОСОБА_5 проведено ендопротезування колінного суглобу, а в 2011 році визнано інвалідом ІІІ групи. У 2012 році стан здоров`я покійної дружини вкрай погіршився, що призвело до призначення їй сеансів гемодіалізу та встановлення інвалідності І групи. Позивач зазначає, що ні фізично, ні психічно його дружина не була здорова та дієздатна, повністю оглухла, у неї були наявні ознаки психічного розладу та подавлена воля. Після смерті ОСОБА_5 , позивач дізнався про підписаний нею заповіт 26.12.2012 р. та укладений 22.02.2013 р. договір дарування спірної квартири. ОСОБА_2 у позовній заяві також зазначає, що його дружина фізично не могла бути присутньою на робочому місці нотаріуса, оскільки перебувала в лікарні та приймала сеанси гемодіалізу, відтак при укладенні зазначених правочинів не було вільного волевиявлення ОСОБА_5 . Позивач вважає, що оскільки його дружина була не ходячою, глухою, то це виключає її особисту присутність в офісі приватного нотаріуса Косаняк С.С. при вчиненні нотаріальних дій. Підставою визнання заповіту і договору дарування недійсними вважає ч. 3 ст. 203 ЦК України (волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі).

Одночасно із позовом позивач ОСОБА_2 подав до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом заборони її відчуження третім особам та зобов`язанням відповідача не чинити ОСОБА_2 перешкоди в користуванні такою.

В обґрунтування заяви покликався на те, що згідно з договором дарування від 22.03.2013 р. ОСОБА_4 набула у власність квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та отримала витяг з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. А оскільки ОСОБА_2 до суду подано позовну заяву, в якій просить скасувати даний витяг та визнати недійсним вищезгаданий договір дарування та заповіт, стверджує, що у нього існують підстави вважати, що відповідач може відчужити вказану квартиру третім особам, а також може чинити йому перешкоди у користуванні такою, оскільки має правовстановлюючі документи для цього. Стверджує, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Ухвалою судді Сихівського районного суду м. Львова від 08.12.2017 р. відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою судді Сихівського районного суду м. Львова від 08.12.2017 р. заяву позивача задоволено частково, накладено арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та заборонено ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , відчужувати дану квартиру третім особам.

Законним представником відповідача ОСОБА_3 до суду було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначалось, що ОСОБА_2 уже звертався із позовною заявою до Сихівського районного суду м. Львова про визнання недійсними договору дарування від 22.02.2013 р. та заповіту від 26.12.2012 р., які було укладено ОСОБА_5 , на підставі ст. 225 ЦК України (вчинення правочину дієздатною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними). Рішенням Сихівського районного суд м. Львова від 02.11.2016 р. у справі № 464/263/15-ц у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсними правочинів, визнання права власності було відмовлено. Рішення суду набрало законної сили. Щодо подавленої волі ОСОБА_5 законний представник відповідача зазначила, згідно з Висновком судово-психіатричного експерта № 137, складеного експертами КЗ ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», та Висновком судово-психіатричного експерта № 452, складеного експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, ОСОБА_5 , як на момент укладення договору дарування, так і підписання нею заповіту, усвідомлювала значення своїх дій і могла керувати ними, водночас вона не страждала стійким хронічним психічним захворюванням, а у неї виявлялися ознаки психічного розладу: органічний емоційно-лабільний (астенічний розлад). У жодному із зазначених висновків експертиз не було вказано, що в ОСОБА_5 була подавлена воля. Окрім того, ОСОБА_3 підкреслила, що сам позивач при поданні першого позову до Сихівського районного суду, визнавав факт підписання заповіту та договору дарування ОСОБА_5 проте наголошував на неусвідомленості прийнятого рішення. ОСОБА_3 вважає, що позовна заява є необґрунтованою та просила суд відмовити в її задоволенні.

У судовому засіданні 19.07.2019 позивач та представник позивача позовну заяву підтримали дали пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві та просили суд задоволити позовні вимоги.

Законний представник відповідача та представник відповідача проти позовної заяви заперечили, надали поясненні аналогічні тим, що викладені у відзиві та просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Третя особа на стороні відповідача приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Косаняк С.С. в судовому засіданні 14.11.2018 позов заперечила та підтвердила, вчинення нотаріальних дій щодо посвідчення заповіту та укладення договору дарування квартири у приміщенні її службового кабінету ОСОБА_5 , яка самостійно контактувала з нотаріусом щодо бажання скласти заповіт, а згодом і укласти договір дарування квартири, та особисто домовлялась про час вчинення нотаріальних дій. ОСОБА_6 зазначила, що ОСОБА_5 самостійно підписувала усі необхідні документи, записи в заповіті, договорі дарування та реєстрі здійснені ОСОБА_5 особисто, жодного тиску на покійну ніхто не чинив. У зв`язку з наведеним вважає позов безпідставним та просить відмовити в задоволенні такого.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Звенигородська сільська рада, у судові засідання не з`явилася, подала заяву слухати справу за її відсутності.

У судовому засіданні в якості свідка допитаний ОСОБА_2 . У своїх показах ОСОБА_2 вказав, що постійно супроводжував дружину під час сеансів гемодіалізу, про складення ОСОБА_5 заповіту та укладення договору дарування нічого не знав, крім того зазначив, що дружина не могла бути присутньою в нотаріуса у дні посвідчення заповіту та договору дарування, оскільки в ці дні перебувала на лікуванні в закладі охорони здоров`я, а саме проходила сеанси гемодіалізу. Після проведених процедур стан ОСОБА_5 був вкрай важким і тому вважає, що дружина не могла підписати ці документи. Позивач також зазначив, що паспорт покійної ОСОБА_5 знаходився в нього, оскільки він допомагав їй отримувати ліки та оформляти інвалідність.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні зазначив, що добре знав покійну ОСОБА_5 , вона була дружиною його тестя, часто спілкувались, допомагали в догляді за ОСОБА_5 . Свідок зазначив, що спілкування з ОСОБА_5 було утруднене її глухотою та поганим самопочуттям.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні зазначила, що перебувала в хороших родинних відносинах з ОСОБА_5 , їздили разом відпочивати. ОСОБА_5 добре відносилась до доньки ОСОБА_8 , вважали її внучкою. Коли стан здоров`я ОСОБА_5 погіршився свідок постійно допомагала батьку в догляді за дружиною, приїжджала часто до них додому, допомагала по господарству, відвідувала покійну в лікарні. ОСОБА_5 жодного разу не розповідала про складений нею заповіт чи договір дарування. Вважає, що її стан здоров`я не дозволяв їй бути присутньою в нотаріуса під час вчинення нотаріальних дій.

Свідок ОСОБА_9 повідомив суду, що інколи підпрацьовує здійснюючи пасажирські перевезення. Свідок розповів, що познайомився з позивачем та його дружиною біля обласної лікарні, декілька разів за викликом ОСОБА_2 підвозив його та ОСОБА_5 до лікарні та з лікарні додому. З ОСОБА_5 практично не спілкувався.

Свідок ОСОБА_10 зазначив, що є двоюрідним братом покійної ОСОБА_5 , вказав, що вони були в добрих родинних відносинах, він неодноразово навідував її в дома, також вона часто, поки дозволяло здоров`я, приїжджала в село, де живе ОСОБА_10 з сім`єю. ОСОБА_10 допомагав ОСОБА_5 під час поїздок до лікарні для проходження сеансів гемодіалізу. Також він супроводжував її до нотаріуса, коли вона складала заповіт та укладала договір дарування, оскільки вона пересувалась на інвалідному візку їй необхідна була стороння допомога. ОСОБА_10 зазначив, що сестра нормально спілкувалась і, що самостійно домовлялась з нотаріусом про посвідчення вищезазначених документів. Також свідок зазначив, що сестра в більшості лікувалась амбулаторно і 26.12.2012 р., в день, коли складався заповіт, та 22.02.2013 р., в день коли, укладався договір дарування, він разом із сином ОСОБА_11 возили ОСОБА_5 до нотаріуса, про що просила його покійна ОСОБА_5 .

Свідок ОСОБА_11 зазначив, що наприкінці 2012 року покійна зателефонувала до нього і попросила завести її до нотаріуса, бо за її словами вона хотіла навести лад з квартирою. ОСОБА_5 повідомила, що має намір заповісти квартиру моїй доньці, оскільки вважала її своєю внучкою, своїх дітей у неї не було. Свідок повідомив, що тричі возив ОСОБА_5 до нотаріуса. Усі ці поїздки були ініційовані ОСОБА_5 самостійно. В один із разів відвідування нотаріуса ОСОБА_5 надала мені довіреність, аби я зібрав усі необхідні документи для оформлення договору дарування, оскільки через проблеми з пересування (пересувалась на інвалідному візку) їй було складно зібрати необхідні документи.

Окрім того, позивач при подачі до суду позовної заяви подав клопотання про призначення експертизи, в якому просив призначити по даній справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручити експертам Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Липинського, 54, та на вирішення якої поставив такі питання: чи виконаний підпис в заповіті, складеному 26.12.2012 року, ОСОБА_5 чи іншою особою; чи виконаний підпис в договорі дарування квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладеному 22.02.2013року ОСОБА_5 чи іншою особою? В обґрунтування клопотання покликався на те, що його дружина ОСОБА_5 , будучи важкохворою тривалий період часу, знаходячись на постійному лікуванні в лікарні, не могла бути присутньою в офісі приватного нотаріуса Косаняк С.С., як при складанні заповіту 26.12.2012 р., так і при підписанні договору дарування 22.02.2013 р., що є підставою для визнання правочинів недійсними. У зв`язку з наведеним, для виключення сумнівів у правдивості підпису ОСОБА_5 , просив призначити експертизу.

Ухвалою судді Сихівського районного суду м. Львова від 19.07.2019 р. клопотання позивача було задоволено та призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз.

Заслухавши пояснення сторін та покази свідків, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України.

Статтею 204 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до розділу «Правові наслідки невідповідності між волею та волевиявленням особи при вчиненні правочину» Узагальнення Верховного Суду України від 24.11.2008 р. «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», у правочині зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов`язків. На цих підставах необхідно виділити правочини, вчинені під впливом: помилки (ст. 229 ЦК ( 435-15)); обману (ст. 230); насильства (ст. 231); тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. 233), а також унаслідок зловмисної домовленості (ст. 232).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відтак, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на обман або помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення.

Судом встановлено, що 26 грудня 2012 року ОСОБА_5 було укладено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Косаняк С.С., згідно з яким на випадок свої смерті зробила розпорядження яким все належне їй за законом на день смерті майно, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось заповіла ОСОБА_4 ( а.с.10 Том 1 ).

22 лютого 2013 року укладено договір дарування, згідно з яким ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_4 , належну їй квартиру АДРЕСА_2 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Косаняк С.С., зареєстровано в реєстрі за №150. Вказана квартира належала ОСОБА_5 на праві особистої приватної власності, на підставі довідки № 218, виданої 21 червня 1996 року Виконкомом Львівської міської ради народних депутатів Житлово-будівельним кооперативом № 203. У п. 8. Договору зазначено «Дарувальниця стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз. Примусу чи насильства, як фізичного так і морального. (а.с11).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ствердили, що знали ОСОБА_5 тривалий час, вона хворіла та потребувала стороннього догляду, стан її здоров`я був поганий, однак, свідомо приймала рішення, самостійно домовлялась з нотаріусом про вчинення нотаріальних дій.

Із висновку судово-почеркознавчої експертизи №4205 від 07.11.2019 р. (а.с.112-116 Том 1 ) вбачається підписи від імені ОСОБА_5 розташовані: після слова «Підпис» на примірнику Заповіту від імені ОСОБА_5 від 26 грудня 2012 року, після слова «Дарувальниця» в примірнику Договору дарування квартири, укладеному між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 22 лютого 2013 року, в графі «Підпис осіб (їх представників), які звернулись за вчиненням нотаріальних дій під №150 в Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Косаняк С.С. за період 05.01.2013-30.10.2013 рр. та від 1147 в Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Косаняк С.С. за період 20.09.2012-29.12.2012 рр., виконані ОСОБА_5 .

Відтак, судом на підставі поданих сторонами доказів не встановлено обставин, які б свідчили про те, що укладення оспорюваних правочинів відбувалось без вільного волевиявлення ОСОБА_5 та не відповідало її внутрішній волі.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 р. при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Згідно ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 2 ст. 1247 ЦК України заповіт має бути підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ч. 5 ст. 81 цього кодексу зазначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Однак, всупереч зазначеним законодавчим вимогам позивачем не надано суду належних та достатніх доказів на підтвердження обставин того, що укладення оспорюваних правочинів відбувалось поза вільним волевиявленням ОСОБА_5 та не відповідало її внутрішній волі

Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 80, 81, 82, 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, ст. ст. 203, 205, 207, 215, 717, 1247 ЦК України, суд

у х в а л и в:

відмовити в позові повністю.

Скасувати заходи забезпечення позову накладені згідно ухвали Сихівського районного суду м. Львова від 08.12.2017 (справа №464/7814/17, 2-з/464/83/17).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається з урахуванням Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття судом апеляційної інстанції постанови за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 13.02.2020.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІПН НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_3 в інтересах якої діє її законний представник ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_3 , місце проживання АДРЕСА_3

Третя особа: Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Косаняк С.С., місцезнаходження м. Львів, вул. Різьбярська, 1а.

Третя особа: Звенигородська сільська рада Пустомитівського району Львівської області, , місцезнаходження: с. Звенигород, пл. Звенигородська, 14/41 Пустомитівського району Львівської області

Головуючий Б.Р. ОСОБА_12