Провадження № 22-ц/812/1690/20Суддя суду першої інстанції Медведєва Н.А.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2020 року м. Миколаїв Справа № 484/1069/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання - Біляєвою В.М.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 липня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Медведєвої Н.А., в залі судового засідання в Первомайськ, об 11.00 год., повний текст якого складений 21 липня 2020 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за розпискою,

В С Т А Н О В И В:

07 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з пізніше уточненим позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за розпискою, в якому просив суд стягнути з кожного з відповідачів окремо: по 600 925 грн., що еквівалентно 21 500 доларів США, суми основного боргу, судових витрат та судового збору з у розмірі 1 000 грн. та 5 255 грн.

Доводи позовної заяви обґрунтовано тим, що 01 червня 2009 року ним було передано в борг ОСОБА_3 кошти в сумі 78 000 доларів США, про що останній того ж дня надав власноруч складену розписку із зазначенням суми та цільового призначення займу коштів з умовою повернення коштів за вимогою наймодавця. ОСОБА_3 повернув йому частину коштів в розмірі 35 000 доларів США.

У березні 2019 року йому стало відомо, що ОСОБА_3 продає наявну у нього техніку, щоб розрахуватись по боргах, а тому він звернувся до нього з вимогою про повернення решти суми боргу за розпискою. ОСОБА_3 запевнив його, що поверне борг у березні 2020 року, але після спливу цього строку відмовився повертати борг за розпискою. При цьому послався, що за рішенням суду від 12 лютого 2019 року, ухваленого у справі № 484/3454/16-ц, магазин змішаної групи товарів, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , визнаний приватною власністю його колишньої дружини ОСОБА_2 . Отже, оскільки кошти, отримані від нього за розпискою, були використані на будівництво саме цього магазину, цей борг повинна повернути власниця магазину ОСОБА_2 .

На час отримання вказаних коштів ОСОБА_3 перебував у шлюбі з ОСОБА_2 . Зі слів відповідача ОСОБА_3 , запозичені кошти були використані на виконання будівельних робіт та обладнання новобудови - магазину розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 добровільно повернути борг відмовилась. Отже, враховуючи, що отримані у нього кошти за розпискою були використані відповідачами в інтересах сім`ї, він змушений звернутись до суду з позовом про стягнення боргу з відповідачів в рівних частинах.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 липня 2020 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 600 925 грн., що еквівалентно 21 500 доларів США, та витрат по сплаті судового збору в сумі 5 255 грн., всього 606 180 грн. В задоволенні позову про стягнення заборгованості за договором позики з ОСОБА_2 відмолено. В задоволенні вимоги про стягнення витрат на забезпечення позову відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення на його користь заборгованості за договором позики з відповідача ОСОБА_3 , місцевий виходив із визнання позову ОСОБА_3 про стягнення з нього частини боргу, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Відмова в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , районним судом мотивована тим, що позивачем не було надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що договір позики був укладений ОСОБА_3 саме в інтересах сім`ї. Предметом даного позову є повернення коштів за розпискою, а не цільове використання таких коштів. Використання коштів, отриманих у борг ОСОБА_3 , було предметом позову про розподіл майна подружжя в іншій справі, під час розгляду якої ОСОБА_3 заявлялись позовні вимоги про розподіл боргів, зокрема, заборгованості перед ОСОБА_1 згідно розписки від 01 червня 2009 року, в задоволенні яких судом було відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 , посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення в частині відмови у задоволенні його вимог до ОСОБА_2 та ухвалити в цій частині нове судове рішення про стягнення на його користь з останньої заборгованості за договором позики.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що позивачем та відповідачем ОСОБА_3 надані належні докази укладання договору позики саме в інтересах сім`ї, а також докази витрачання запозичених коштів саме в інтересах сім`ї - на будівництво торгівельного нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , та договори і розписки про передачу запозичених коштів безпосередньому виконавцю робіт - ОСОБА_4 . Збудований за запозичені кошти магазин за адресою: АДРЕСА_1 , який за рішенням суду визнано спільним майном подружжя та в результаті розподілу визнано приватною власністю ОСОБА_2 , яка у судовому засіданні також підтвердила факт виконання робіт саме ОСОБА_4 .

На підтвердження обставин використання запозичених коштів, ОСОБА_3 надав розписки та договори щодо використання коштів отриманих у борг, а саме про сплату вказаних грошей безпосередньому виконавцю робіт ФОП ОСОБА_4 . Факт виконання будівельних робіт саме ФОП « ОСОБА_4 » був підтверджений відповідачем ОСОБА_2 .

Вказані договори та розписки про передачу коштів за виконані роботи між відповідачем та ФОП « ОСОБА_4 » дослідженні у судовому засіданні у даній справі як докази.

Скаржник посилаючись на постанову Верховного Суду України у справі № 639/7335/15-ц від 03 травня 2018 року також зазначав, що жінка може і не знати про борги чоловіка, і ця обставина не звільняє її від солідарної відповідальності по цим боргам, якщо буде встановлено в суді, що одержані кошти (чи майно) були використані чоловіком в інтересах сім`ї.

Під час розгляду справи у місцевому суді ОСОБА_2 заявила, що кошти на будівництво вищевказаного магазину отримані нею від здійснення підприємницької діяльності, але жодного доказу надходження коштів на будівництво магазину нею не надано.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги не визнала та просила залишити її без задоволення.

Сторони в судове засідання не з`явилися, повідомлені судом про дату, час та місце розгляду справи належним чином, про причини неявки суду не повідомили, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом 01 червня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений письмовий договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу ОСОБА_3 78 000 доларів США під зворотне зобов`язання останнього повернути таку ж суму грошових коштів, про що того ж дня складена відповідна розписка. Строк повернення коштів не зазначено. Позивач в позовній заяві стверджував, що ОСОБА_3 повернув йому частину коштів в розмірі 35 000 доларів США. З вимогою повернути залишок боргу він звернуся до ОСОБА_3 у березні 2019 року.

Вказані факти відповідач ОСОБА_3 визнав у повному обсязі та не заперечував проти стягнення з нього частини боргу позики на користь позивача.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 25 серпня 2001 року, який було розірвано рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 квітня 2017 року.

Рішенням Первомайського суду Миколаївської області від 19 лютого 2019 року у цивільній справі № 484/3454/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним, визнання майна спільним майном подружжя та поділ майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним та поділ майна подружжя та зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 поділ майна подружжя задоволено частково, зокрема: визнано об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 наряду з іншим нерухомим майном, нежитлову будівлю, магазин змішаної групи товарів, загальною площею 102.50 кв.м. по АДРЕСА_1 та виділено це майно у приватну власність ОСОБА_2 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення на користь ОСОБА_3 2 022 750 грн. боргових зобов`язань, зокрема за розпискою на ім`я ОСОБА_1 від 01 червня 2009 року, відмовлено.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 14 травня 2019 року рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 лютого 2019 року в частині вирішення зазначених вимог залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 05 березня 2020 року рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 лютого 2019 року в незмінній частині та постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 травня 2019 року залишено без змін.

Підставою для відмови позовних вимог ОСОБА_3 щодо поділу боргу за вказаною розпискою, в судових рішеннях зазначено, що останнім не були надані суду належні та допустимі докази на підтвердження того, що кошти, отримані внаслідок позики, були витрачені ним в інтересах сім`ї.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

За положеннями ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідач ОСОБА_2 , як під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і під час її перегляду в апеляційному порядку у відзиві на апеляційну скаргу, заперечувала надання позивачем коштів, що зазначені в розписці, в інтересах сім`ї, про такий борг їй взагалі нічого не було відомо.

Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить, насамперед, від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування у справі, який може змінюватися в процесі її розгляду ( правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі N 910/4994/18).

З огляду на принцип змагальності сторін, розподіл обов`язку доказування та подання доказів, на позивача, у даному випадку, покладається обов`язок довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а саме, довести обов`язок відповідача ОСОБА_2 сплатити частину боргу, який виник внаслідок укладення договору позики між позивачем та її колишнім чоловіком -позичальником.

Відповідно до змісту статті 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно з ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і одержане за договором використано на її потреби.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наведені положення закону, що відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що у ОСОБА_2 виникли зобов`язання щодо повернення частини суми боргу за розпискою ОСОБА_3 з огляду на те, що отримані за спірним договором позики кошти, були витрачені в інтересах сім`ї.

Аргументи апеляційної скарги про те, що ці обставини підтверджуються наданими розписками та договором щодо передачі грошей безпосередньому виконавцю робіт по будівництву нежитлового приміщення магазину, ФОП ОСОБА_4 не можуть бути взяті до уваги, по-перше, відповідач ОСОБА_2 наполягала на тому, що зазначене приміщення будувалося за кошти, які вона отримувала від підприємницької діяльності; по-друге, розписки та договір укладені в різні часи, з різними сумами коштів, які загалом не відповідають розміру позичених за розпискою коштів, по-трете, зміст зазначених документів не доводить, що при розрахунках були використані саме гроші, які були позичені у позивача. Отже ці документи в правовому розумінні не підтверджують, що позичені кошти були витрачені в інтересах сім`ї відповідачів.

Крім того, ті обставини, що відповідач ОСОБА_2 , будучи дружиною відповідача ОСОБА_3 на час написання боргової розписки останнім, незважаючи за значну суму позики, у письмовій формі не давала згоду на укладення договору позики та відповідач ОСОБА_3 самостійно повернув частину боргу позивачу в досудовому порядку, на думку колегії суддів, також свідчить про необізнаність ОСОБА_2 про укладення такої угоди та, що отримані за розпискою кошти не були витрачені в інтересах сім`ї.

Ці обставини також не були доведені ОСОБА_3 при розгляді його позовних вимог про поділ боргу за вказаною розпискою від 01 червня 2009 року в іншій цивільній справі № 484/3454/16-ц, а отже суд першої інстанції правильно послався на судові рішення у зазначеній справі.

З урахуванням викладеного колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відсутність підстав для задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення з неї частини боргу у розмірі 600 025 грн. за договором позики від 01 червня 2009 року.

Доводи апеляційної скарги містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінені судом першої інстанції, колегія суддів погоджується з такою оцінкою. Між тим доводи скарги не спростовують правильних висновків суду.

За наслідками розгляду апеляційної скарги встановлено, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Отже, відповідно до ст. 375 ЦПК України суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, оскільки відсутні підстави для скасування або зміни судового рішення.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат апеляційний суд не здійснює.

Керуючись ст. ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 04 листопада 2020 року.