Номер провадження: 22-ц/813/2967/20
Номер справи місцевого суду: 501/1398/13-ц
Головуючий у першій інстанції Журавель П.І.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.12.2020 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, на заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Журавель П.І. 03 червня 2013року у м.Чорноморськ Одеської області, -

встановила:

У квітні 2013 року ТОВ «Кей-Колект» звернулося до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, процентів нарахованих за користування кредитом(а.с. 3-5).

В обґрунтування позову ТОВ «Кей-Колект» посилалося на те, що 16 листопада 2006 року між АКБ «УкрСиббанк» (з 21 грудня 2009 року - ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання споживчого кредиту №1971-08 ПОУ П. Відповідно до умов кредитного договору, Банк надав відповідачу кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 122 653,00 швейцарських франків, а відповідач зобов`язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 26 червня 2017 року згідно з Графіком погашення кредиту, та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 13,50% річних. Погашення кредиту повинно відбуватися щомісячно, не пізніше визначеного числа кожного календарного місяця протягом всього строку дії договору. Погашення нарахованих процентів згідно з п.1.3.4 Кредитного договору відбувається з 01 по 10 число кожного місяця, наступного за тим, за які були нараховані проценти. Додатковою угодою №0 від 15 січня 2007 року до договору про надання споживчого кредиту №1971-08 ПОУ П від 16 листопада 2006 року було змінено реєстраційний номер договору в системі обліку банку на №0. 13 лютого 2012 року між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено Договір Факторингу №2 та Договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки, за якими АТ «УкрСиббанк» відступив ТОВ «Кей-Колект» своє право грошової вимоги до боржника відповідно до ст.1077 Цивільного кодексу України. ТОВ «Кей-Колект» набув права вимагати погашення заборгованості за даним кредитним договором. Відповідно до п.1.4 договору факторингу одночасно з відступленням прав вимоги до фактора переходять усі права банку за всіма договорами забезпечення. Всупереч умов кредитного договору відповідач, не здійснює платежів для погашення сум заборгованості по кредиту та нарахованим процентам, чим порушує взяті на себе договірні зобов`язання. Таким чином, станом на 11 березня 2013 року загальна заборгованість відповідача за кредитним договором становила 100 755,13 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом на 11 березня 2013 року становило 850 577,83 гривень: 77 684,98 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом на 11 березня 2013 року становить 655 818,93 гривень кредитна заборгованість; 23 070,15 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом на 11 березня 2013 року становить 194 758,90 гривень заборгованість по процентам. Відповідно до п.3.1 договору факторингу №2, права вимоги від клієнта до Фактора переходять у дату відступлення, після чого Фактор набуває права вимоги від боржників і гарантів виконання всіх зобов`язань за первинними договорами та договорами забезпечення. Використовуючи своє право, ТОВ «Кей-Колект» звертається до суду з даним позовом.

Заочним рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 03 червня 2013 року позов ТОВ «Кей-Колект» було задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кей-Колект» суму боргу за договором про надання споживчого кредиту №1971-08ПОУ П в розмірі 100 755,13 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом на 11 березня 2013 року становило 850 577,83 гривни. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кей-Колект» сплачений судовий збір у розмірі 3 441,00 гривень (а.с. 62-65).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 23 квітня 2018 року заяву представника ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення (а.с. 122-124).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, справу направити до Рівненського міського суду Рівненської області за встановленою підсудністю для розгляду по суті позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом не було враховано, що дана справа має бути направлена до Рівненського міського суду Рівненської області за встановленю підсудністю. Також, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що Банком був наданий, а апелянтом отриманий кредит, окрім цього, Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» не довело виникнення у нього права вимоги за кредитним договором до відповідача (а.с. 127-132).

Сторони у справі, відповідно до вимог ст.ст. 128, 130 ЦПК України, про час, дату і місце слухання справи 15 грудня 2020 року сповіщались належним чином, у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, через обмеження доступу до зали судового засідання Одеського апеляційного суду внаслідок поширення в Україні коронавірусної інфекції COVID-19, не подавали.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді питання про визначення місця проживання дитини, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 16 листопада 2006 року уклав Договір №1971-08ПОУ П про надання споживчого кредиту, з акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (а.с.6-16).

За цим Договором відповідач отримав в банку 122 650 швейцарських франків і зобов`язався їх повернути не пізніше 26 червня .2017 року згідно з графіком погашення кредиту, та сплачувати за користування кредитом проценти у розмірі 13,5% річних (а.с.17-20).

15 січня 2007 року між Банком та відповідачем була укладена додаткова угода №, якою було змінено реєстраційний номер договору в системі обліку банку на №0 (а.с.21-22).

13 лютого 2012 року між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено Договір Факторингу №2 та Договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки, за якими АТ «УкрСиббанк» відступив ТОВ «Кей-Колек» своє право грошової вимоги до боржника відповідно до ст.1077 Цивільного кодексу України. ТОВ «Кей-Колект» набув права вимагати погашення заборгованості за даним кредитним договором. Відповідно до п.1.4 договору факторингу, одночасно з відступленням прав Вимоги до Фактора переходять усі права банку за всіма договорами забезпечення(а.с.38-46).

До 09 липня 2010 року відповідач частково погашав кредит, а потім перестав, що, на думку суду першої інстанції, призвело до заборгованості по погашенню кредиту і процентів на загальну суму 100 755,13 швейцарських франків, що по курсу НБУ на 11 березня 2013 року складало 850 577,83 гривни.

Однак, колегія суддів не може у повному обсязі погодитись зі вказаним висновком суду, з наступних підстав.

Встановлено, що сторонами в пункті 1.2.1 Договору №1971-08ПОУ П про надання споживчого кредиту передбачено кінцевий строк повернення кредитних коштів - 16 листопада 2016 року.

ТОВ «Кей-Колект» звернулось до суду із даним позовом 09 квітня 2013 року, тобто, до закінчення строку дії кредитного договору.

Згідно п.11.1 Розділу 11 Договору №1971-08ПОУ П про надання споживчого кредиту, укладеного між сторонами, відповідно до ст.ст. 525, 611 ЦК України сторони погодили, що у випадку настання обставин, визначених у п.п. 2.3., 4.9., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10., 7.4., 9.2., 9.14 цього Договору, та направлення Банком на адресу Позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення Позичальником порушень умов за цим Договором протягом 31 календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від Банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 календарний день з дати одержання Позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від Банку, при цьому у випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни Позичальником адреси без попереднього про це письмового повідомлення Банку, чи у разі не отримання Позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) Банку з інших підстав протягом 40 календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) Банком, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 календарний день з дати відправлення Позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від Банку.

Пунктом 11.2 кредитного договору передбачено, що згадане повідомлення направляється листом (цінний з описом та повідомленням про вручення) або доставляється кур`єром на адресу Позичальника, що вказана ним у Розділі 12 цього Договору.

Колегія суддів враховує, що матеріали справи не містять належних доказів того, що позивачем дотримано встановлений договором порядок дострокового повернення кредитних коштів.

Так, ухвалою Одеського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року було витребувано у?Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» інформацію щодо направлення на адресу боржника? ОСОБА_1 вимоги (повідомлення) про дострокове стягнення заборгованості за?договором про надання споживчого кредиту №1971-08ПОУ П від 16 листопада 2006 року.

Однак, вказана ухвала залишилась невиконаною, даних щодо направлення на адресу боржника? ОСОБА_1 вимоги (повідомлення) про дострокове стягнення заборгованості за?договором про надання споживчого кредиту №1971-08ПОУ П від 16 листопада 2006 року позивачем надано не було.

На підставі викладеного, колегія суддів доходить до висновку, що у рамках Договору про надання споживчого кредиту №1971-08ПОУ П від 16 листопада 2006 року не настав термін виконання грошових зобовязань в повному обсязі, адже позивачем не дотримано встановлений договором порядок дострокового повернення кредитних коштів, а тому останній не наділений правом вимагати дострокове повернення кредиту в повному обсязі.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції?Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами-споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції).

Споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті у відповідній редакції).

10 червня 2017 року набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, також Закон України «Про захист прав споживачів».

Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16).

Якщо кредитодавець, згідно з договором про надання споживчого кредиту, одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; аб о 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зі змінами, передбаченими Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року).

Наведені приписи свідчать про те, що частина десята статті 11 зазначеного Закону у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Таким чином, звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього, як у позичальника, відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

Вказане кореспондується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19).

На підставі викладеного, колегія суддів доходить до висновку, що позивачем недоведено дотримання порядку дострокового повернення кредиту за вимогою банку, а тому термін повернення кредиту в повному обсязі не настав. Проте, враховуючи те, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином, колегія суддів вважає необхідним стягнути з ОСОБА_4 прострочену заборгованість на період 09 квітня 2013 року (час звернення до суду) за тілом кредиту та процентами у розмірі 53 965, 87 швейцарських франків (31 681, 98 швейцарських франків (залишок простроченої заборгованості за кредитом) + 22 283, 91 швейцарських франків (залишок простроченої заборгованості по процентам) = 52 943, 89 швейцарських франків).

Що стосується необхідності стягнення заборгованості саме у іноземній валюті, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, відповідно до чинного законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Згідно зі статтею 524 Цивільного кодексу України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до статті 533 Цивільного кодексу України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Отже, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення правочинів, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому, з огляду на положення частини першої статті 1046 Цивільного кодексу України, а також частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, вносить двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Аналогічні висновки Верховного Суду про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 у справі № 761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 у справах № 373/2054/16-ц, № 464/3790/16-ц та від 23 жовтня 2019 у справі № 723/304/16-ц.

Одночасно, колегія суддів вважає необгрунтованими посилання у апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 на те, що дана справа має бути направлена до Рівненського міського суду Рівненської області за встановленю підсудністю, з огляду на наступне.

Із наявних у матеріалах справи довідок про реєстрацію відповідача ОСОБА_5 вбачається, що він з 04 квітня 2005 року і до дня постановлення оскаржуваного рішення суду був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.51,106,119). Ця є адреса зазначена також у договорі про надання споживчого кредиту №1971-08 ПОУП від 16 листопада 2006 р., підписаному сторонами (а.с.6-16). Крім того, до відкриття провадження у справі судом першої інстанції було отримано відповідь про реєстрацію і місце проживання відповідача за вказаною вище адресою (а.с.51).

В підпункті 4.4 укладеного між стронами кредитного Договору визначено обов`язок позичальника Повідомити банк про зміну паспортних данних, фактичної адреси, даних прописки реєстрації робочого та домашнього номерів телефонів, зміну місця роботи та виникнення будь-яких інших обставин, які можуть вплинути на виконання Позичальником зобов`язань за цим договором, в триденний строк з моменту проведення таких змін. Таким чином, у разі зміни реєстрації місця проживання, відповідач ОСОБА_1 зобов`язаний був повідомити Банк про таку зміну, що відповідачем зроблене не було.

На підставі викладеного, колегія суддів доходить до висновку, що справа розглянута Іллічівським міським судом Одеської області з дотриманням встановленої законом підсудності.

Також, безпідставним є посилання у апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 на те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що Банком був наданий, а апелянтом отриманий кредит.

Колегія суддів враховує, що відповідач ОСОБА_1 користувався кредитними коштами а також, до липня 2010 року, частково сплачував заборгованість за договором, що свідчить про існування між сторонами правовідносин з договору позики. Крім того, в установленому законом порядку вказаний договор не оскаржений апелянтом, та не визнаний недійсним.

А тому, враховуючи закріплений у ст. 204 ЦК України принцип презумпції правомірності правочину, згідно якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, колегія суддів вважає дійсним укладений 16 листопада 2006 року між АКБ «УкрСиббанк» (з 21 грудня 2009 року - ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_6 про надання споживчого кредиту №1971-08 ПОУ П.

Необгрунтованим є також довід апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» не довело виникнення у нього права вимоги за кредитним договором до апелянта.

Так, положеннями статті 512 ЦК встановлено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, установлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.514 ЦК до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі й на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора в зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1 ст.516 ЦК).

Частиною 1 ст.1077 ЦК визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом ч.1 ст.1078 ЦК, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

У матеріалах справи відсутні докази вручення відповідачу повідомлень про заміну сторони (кредитора) в спірному зобов`язанні.

Однак, враховуючи вищевказані положення законодавства, неповідомлення боржника про заміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують.

При викладених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не у повному обсязі визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 03 червня 2013 рокупідлягає скасуванню із постановленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект».

Також, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, колегія суддів доходить до висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» суму судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 1 720 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 03 червня 2013 року скасувати.

Постановити нове судове рішення.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (п/р № НОМЕР_2 в АТ «УкрСиббанк» МФО 351005, код 37825968) суму боргу за Договором про надання споживчого кредиту №1971-08ПОУ П (№0) від 16 листопада 2006 року у розмірі 53 965, 87 швейцарських франків, що складається з наступного: 31 681, 98 швейцарських франків - залишок простроченої заборгованості за кредитом; 22 283, 91 швейцарських франків - залишок простроченої заборгованості по процентам.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (п/р № НОМЕР_2 в АТ «УкрСиббанк» МФО 351005, код 37825968) суму судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 1 720 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 29 грудня 2020 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді О.В. Князюк

О.М. Таварткіладзе