Справа № 466/9920/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«10» лютого 2020 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі : головуючого судді Глинської Д.Б.

за участі секретаря Лань М.О.

з участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові

цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , до територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договору недійсним, визнання права власності в порядку спадкування та зустрічним позовом ОСОБА_6 , від імені якого діє ОСОБА_7 , до ОСОБА_1 , третіх осіб - територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на квартиру,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , звернувся в суд із позовом до територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , в якому із врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив суд постановити рішення, яким:

- визнати недійсним договір купівлі продажу, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від 02 лютого 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренком С.В., зареєстрований в реєстрі за №58;

- визнати недійсним договір купівлі продажу, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від 06 лютого 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренком С.В., зареєстрований в реєстрі за №61;

- скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 ;

- визнати за ним, ОСОБА_1 , право власності в порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_1 ;

- визнати за ним, ОСОБА_1 , право власності в порядку спадкування на земельну ділянку площею 0,0400 га, цільове призначенням для садівництва, яка розташована на території Грибовицької сільської ради Жовківського району Львівської області.

В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його тітка ОСОБА_8 . Із померлою тіткою він підтримував родинні відносини за допомогою листування, приїжджав до неї, допомагав матеріально. Займався організацією похорону тітки.

Після смерті тітки залишилося спадкове майно, а саме: квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та земельна ділянка, площею 0,0400 га, цільове призначенням для садівництва, яка розташована на території Грибовицької сільської ради Жовківського району Львівської області.

Він, ОСОБА_1 , звернувся до Третьої львівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Однак, у видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено за відсутності деяких документів на встановлення родинних відносин із померлою.

10 лютого 2018 року він дізнався, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , продана ОСОБА_9 на підставі договору купівлі продажу, який укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 06 лютого 2018 року, та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренком С.В., зареєстрований в реєстрі за №61.

ОСОБА_10 придбав вищезазначену квартиру у ОСОБА_4 відповідно до договору купівлі продажу, який укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 02 лютого 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренком С.В., зареєстрований в реєстрі за №58.

У свою чергу ОСОБА_4 отримав у власність спірну квартиру на підставі рішення Яворівського районного суду Львівської області від 23 січня 2008 року у справі №2-273/2008. З рішення вбачається, що спір виник між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 про визнання договору купівлі продажу дійсним, визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

На адвокатський запит Яворівський районний суд Львівської області повідомив, що у провадженні суду не перебувало вищевказаної справи. З огляду на викладене, ОСОБА_4 набув у власність спірне майно на підставі неіснуючого рішення суду.

Відповідач ОСОБА_6 добросовісно набув права власності на квартиру АДРЕСА_1 в осіб, які не мали права його відчужувати.

У зв`язку з вищенаведеним звернувся до суду для захисту своїх порушених прав.

20 березня 2018 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третіх осіб - територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якій просив суд постановити рішення, яким визнати за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що 06 лютого 2018 року між ним, ОСОБА_6 , та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренком С.В., зареєстрований в реєстрі за №61. Згідно з даного договору він придбав квартиру АДРЕСА_1 . Таким чином, він набув у власність дану квартиру.

Із сайту судової влади йому стало відомо про те, що ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання права власності в порядку спадкування, зокрема, на квартиру, яка належить йому на праві власності. У зв`язку з вищенаведеним він звернувся до суду для захисту своїх порушених прав.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 первісний позов підтримали, покликаючись на доводи, які викладені в позовній заяві, заяві про збільшення розміру позовних вимог та просили суд первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити

Відповідач ОСОБА_6 у судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про місце, час та дату розгляду справи. Однак, скерував на адресу суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутності.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про місце, час та дату розгляду справи.

Представник територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради Балюєв С.В. у судовому засіданні просив прийняте законне та обґрунтоване рішення щодо вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів та скасування державної реєстрації права власності на квартиру, щодо інших вимог відмовити та відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви.

У судовому засіданні свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 підтверджували, що ОСОБА_15 ОСОБА_16 була тіткою позивача ОСОБА_1

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , дослідивши матеріали справи, та з`ясувавши її дійсні обставини, суд приходить до висновку, що первісний та зустрічний позови не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Згідно з ст.15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до положень ч.1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України ( далі - ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним (частина 2 статті 16 ЦК України).

За змістом частин 2, 3 статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Нормами цивільного законодавства передбачений спосіб захисту цивільних прав та інтересів, зокрема й шляхом визнання правочину недійсним, правові засади для застосування якого врегульовані приписами статей 215-236 ЦК України.

Правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків.

Чорний ОСОБА_16 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копіює свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 12.10.2016 (а.с.7).

Після смерті ОСОБА_8 відкрилась спадщина у вигляді квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та земельної ділянки, площею 0,0400 га, цільове призначенням для садівництва, яка розташована на території Грибовицької сільської ради Жовківського району Львівської області.

З пояснень позивача вбачається, що він звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 , але у видачі свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено у зв`язку з відсутністю всіх необхідних документів, що підтверджують родинний зв`язок між ним та померлою.

З копії рішення Яворівського районного суду Львівської області від 23 січня 2008 року у справі №2-273/2008 вбачається, зокрема, що за ОСОБА_4 було визнано права власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 221-222).

У провадженні Яворівського районного суду Львівської області справа за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_8 про визнання купівлі продажу дійсним, визнання права власності на квартиру не реєструвалася, а відтак рішення не могло ухвалюватися, що підтверджується листом №01-47.2/27/2018 Яворівського районного суду Львівської області від 08.02.2018 (а.с.219-220).

02 лютого 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі продажу квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренком С.В., зареєстрований в реєстрі за №58.

Згідно з вищевказаного договору ОСОБА_4 передав у власність (продав), а ОСОБА_5 прийняв у власність (купив) квартиру АДРЕСА_1 .

06 лютого 2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі продажу квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренком С.В., зареєстрований в реєстрі за №61.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Стаття 1223 ЦК України визначає, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Стаття 1258 ЦК України визначає, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ч.1). Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (ч.2).

В основі спадкування за законом знаходиться принципі черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України).

Частиною 1 статті 1265 ЦК України передбачено, що у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Позивач ОСОБА_1 не довів тієї обставини, що у нього виникло право на спадкування після смерті ОСОБА_8 , оскільки не ставив вимогу у позовній заяві встановити факт спорідненості з померлим спадкодавцем.

Згідно з вищевказаного договору ОСОБА_5 передав у власність (продав), а ОСОБА_6 прийняв у власність (купив) квартиру АДРЕСА_1 .

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

У відповідності до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц зроблено висновок, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).

Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням.

Дана правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц.

Стосовно вимог, заявлених ОСОБА_6 у зустрічній позовній заяві, суд вважає, що такі не підлягають до задоволення зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право власності є непорушним.

Згідно з ст. ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно дост.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Крім цього, відповідно до п.37 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тобі, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

З огляду на наведене суд вважає, що в судовому засіданні позивачем не подано жодних належних та допустимих доказів, і судом таких не отримано, на підтвердження того, що позивачем вибрано вірний спосіб захисту своїх прав та інтересів, а саме визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка на даний час є його власністю.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що первісний та зустрічний позови не підлягають до задоволення.

Керуючись ст. ст.12,13,76,80, 81, 141,259,263,264,265 ЦПК України, ст. ст. 15,16, 317,319,, 328, 330, 387, 388, 392, 1216 1220, 1223, 1258, 1264, 1265 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В :

в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , до територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договору недійсним, визнання права власності в порядку спадкування - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 , від імені якого діє ОСОБА_7 , до ОСОБА_1 , третіх осіб - територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на квартиру відмовити.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Учасники процесу:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 ;

відповідач: територіальна громада м. Львова в особі Львівської міської ради, місцезнаходження: м. Львів, пл. Ринок, буд.1;

відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 ;

відповідач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_5 ;

відповідач: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_6 .

Повний текст рішення виготовлений 12 лютого 2020 року.

Суддя Д. Б. Глинська