Дата документу 28.12.2020 Справа № 332/4283/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 332/4283/19 Головуючий у 1 інстанції: Марченко Н.В.
№ 22-ц/807/3189/20 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Полякова О.З.

Кухаря С.В.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 07 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми авансу,

ВСТАНОВИВ

В листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми авансу.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що, знайшовши через інтернет об`яву про продаж будинку за адресою: АДРЕСА_1 , він зателефонував за вказаним у об`яві номером. 06.10.2019р. зустрівся з ОСОБА_1 , яка представилася як власник будинку. Вона запропонувала надати їй одразу 1000 (одну тисячу) доларів США і до 06.11.2019р. укласти угоду купівлі-продажу. Він передав ОСОБА_1 1000 (одну тисячу) доларів США, а вона у присутності свого чоловіка написала Розписку від 06.10.2019р. та зазначила, що це є Угода про завдаток.

Після вказаних подій він телефонував відповідачу з проханням зустрітися у нотаріуса та подивитися документи на будинок та уточнити усі суттєві умови договору, але вона відмовилась без присутності нотаріуса показувати документи на будинок. Угода мала бути укладена до 06.11.2019р.

09.11.2019 р. він у вечорі через пошту отримав лист, в якому була нотаріально посвідчена заява. В заяві було запропоновано 06.11.2019р. о 16-00 з`явитися до нотаріуса Кияниці Н.В. для укладання договору купівлі-продажу будинку.

Посилаючись на те що зазначену заяву він отримав вже після 06.11.2019 року, він не бачив документів на будинокпросив суд, стягнути з відповідача на його користь 24137, 18 грн.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 07 травня 2020 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , суму авансу в розмірі 24137 грн.18 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , понесені судові витрати в розмірі 768 грн. 40 коп.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі.

Позивач скористався своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу. Зазначав, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення його позовних вимог. З цих підстав просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що передані відповідачу кошти є авансом та підлягають поверненню.

Колегія суддів з таким висновком погоджується, оскільки він відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що 06.10.2019 року позивач уклав у простій письмовій формі, оформленим як розписка, з відповідачем у справі ОСОБА_1 угоду про завдаток (Розписку) відповідно до якої ОСОБА_1 отримала завдаток у розмірі 1000 доларів за будинок за адресою: АДРЕСА_2 . Ця угода про задаток діє з моменту його підписання і до 06.11.2019 року (1 місяць). При оформленні Договору купівля-продажу, усі витрати по оформленню Договору відносяться на Покупця. У випадку відмови Покупця від укладення Договору купівлі-продажу вказаний завдаток залишається у Продавця. Угоду (Розписку) підписали Продавець ОСОБА_1 , Покупець ОСОБА_2 та свідок ОСОБА_3 (а.с. 6).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст.628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором (ч.4 ст.635 ЦК України).

Із змісту договору про наміри, укладеного між сторонами, вбачається, що він містить положення попереднього договору та договору завдатку.

За положеннями ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена у письмовій формі.

Необґрунтоване ухилення однієї із сторін від укладення основного договору, передбаченого попереднім договором, може бути підставою для відшкодування другій стороні збитків, завданих простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Системний аналіз ст. 635 ЦК України свідчить, що єдиним зобов`язанням сторін за попереднім договором є зобов`язання укласти основний договір у певний строк (термін), обумовлений таким попереднім договором. Ухилення від такого укладення є порушенням цього зобов`язання, однак якщо факт ухилення судами не встановлено, а сторони в обумовлений строк (термін) основний договір не уклали або одна зі сторін не направила іншій стороні пропозицію про його укладення, таке зобов`язання вважається припиненим (Постанова Верховного суду від 08 лютого 2018 року у справі №910/11491/17).

Отже, необґрунтоване ухилення однієї із сторін попереднього договору від укладення основного договору може бути підставою лише для відшкодування другій стороні збитків, завданих простроченням.

Крім того, договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ст.ст. 655, 656, 657 ЦК України).

Аналіз змісту договору про наміри свідчить, що він містить зобов`язання сторін про укладення у визначений ними час договору купівлі-продажу в майбутньому на умовах, встановлених цим договором, також сторони обумовили предмет майбутнього договору купівлі-продажу, його ціну та інші істотні умови основного договору, в тому числі і умову про зобов`язання укласти основний договір.

Проте, укладений сторонами договір не був посвідчений нотаріально.

Таким чином підписаний сторонами договір в частині умов попереднього договору в розумінні ст. 635 ЦК України є неукладеним, оскільки сторонами не дотримано обов`язкової нотаріальної форми для договорів купівлі-продажу нерухомого майна, укладення якого сторони обумовили в майбутньому.

Отже у сторін відсутнє зобов`язання на укладення основного договору купівлі-продажу будинку.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

За своєю природою аванс це визначена грошова сума (попередній платіж), яка передається покупцем продавцю, та яка включається до загальної ціни товару.

Таким чином, суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов`язання. Тому, незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов`язання, той, хто отримав аванс, повинен його повернути.

Аналогічний правовий висновок міститься у Постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 754/9154/16-ц.

Якщо продавець чи виконавець послуг (робіт) отримали як аванс певну грошову суму, а договір не було виконано, то незалежно від того, з чиєї вини це трапилось і які обставини цьому перешкоджали, аванс у будь-якому випадку підлягає поверненню.

Оскільки договір купівлі-продажу будинку сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана грошова сума є авансом, який підлягає поверненню позивачу.

При цьому обставини, з яких договір не було укладено, для вирішення справи значення не мають.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, правильно визначився із тим, що оскільки попередній договір купівлі-продажу будинку, який за своєю формою та змістом відповідав би вимогам закону, між сторонами у справі укладений не був, передана ОСОБА_2 ОСОБА_1 грошова сума в розмірі 1000 доларів США, що станом на 19.11.2019 року становило 24137,18 грн. є авансом, який підлягає поверненню.

Зазначене відповідає висновку, викладеному в постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року № 6-176цс12, від якого не відступив і Верховний Суд у постанові від 27 червня 2018 року (справа № 710/40/17).

Доводи апеляційної скарги про те, що у розписці від 06.10.2019 року визначено, що 1000 доларів США передано в якості завдатку, висновку суду не спростовує з викладених вище мотивів.

Посилання апелянта про те, що законом не передбачене нотаріальне посвідчення договору про завдаток, не спростовує висновків суду, позаяк будь-яка укладена сторонами угода набуває статусу забезпечувального договору (в даному випадку завдатку) лише за умови належного оформлення основного договору. У даній же справі на час передання грошових сум, договір купівлі-продажу ще не був оформлений та посвідчений у встановленому законом порядку.

Доводи скаржника про те, що її завчасно не було повідомлено про час та місце розгляду справи, не узгоджуються з матеріалами справи та нормами чинного законодавства. До того ж вона реалізувала своє право на надання своїх доводів та доказів у апеляційній скарзі.

Відповідно до розписки, яка міститься в матеріалах справи (а.с.50) ОСОБА_1 21 квітня 2020 року особисто отримала повістку про виклик її до суду першої інстанції на 07 травня 2020 року на 12-00 год., а тому відсутні підстави вважати, що вона не була завчасно повідомлення про розгляд справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до переоцінки його висновків, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування чи зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 07 травня 2020 рокупо цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2020 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: О.З. Поляков

С.В. Кухар