Справа № 182/5025/20
Провадження № 2/0182/2403/2020
30.12.2020 м. Нікополь
Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Рунчевої О.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (без виклику сторін) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,-
Позивач 04.09.2020 року звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на наступні обставини.
Їй на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22.05.2007 року, посвідченого Романенко С.О., приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 630, належить квартира АДРЕСА_1 .
Згідно п. 6 вказаного договору купівлі-продажу квартири, зазначена квартира є її особистою власністю і не є предметом спільної власності з позивачем.
Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30.10.2019 року у цивільній справі за її позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу встановлено те, що з лютого 2014 року відповідач не проживає разом з нею за місцем його реєстрації.
Реєстрація відповідача у належній їй квартирі створює перешкоди в користуванні та розпоряджанні своїм майном. Крім того, вона вимушена нести додаткові витрати за відповідача при оплаті комунальних послуг та не має можливості оформити державну допомогу на утримання житла.
Враховуючи вказані обставини, вона змушена звернутися до суду з даним позовом та просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування належною їй квартирою.
Ухвалою про відкриття провадження від 07.10.2020 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. Клопотань до суду не надійшло, відповідач не скористався правом на відзив.
До суду повернувся конверт з копією зазначеної ухвали, як не вручений у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою (а.с. 27). Ухвала про відкриття провадження у відповідності до ч. 8 ст. 128, ч. 1 ст. 131 ЦПК України, вважається доставленою відповідачам.
Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України.
Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов на підставі ст.ст. 16,319,321,383,386,391, 405 ЦК України підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
У відповідності до ч. 2. ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22.05.2007 року, посвідченого Романенко С.О., приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 630, належить квартира АДРЕСА_1 . (а.с. 2).
Згідно п. 6 вказаного договору купівлі-продажу квартири, покупець ОСОБА_1 доводить до відома всіх заінтересованих осіб той факт, що перебуває у шлюбі, але квартира, яка набувається за цим договором, буде його особистою приватною власністю, як така що набувається за власні кошти внаслідок продажу житла, яке належало йому до реєстрації шлюбу, що підтверджується відповідною заявою чоловіка - ОСОБА_2 , справжність підпису якого посвідчено 22.05.2007 року нотаріусом м. Нікополь С. О. за реєстровим № 629.
За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області (а.с.20), відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований з 13.07.2007 року за адресою : АДРЕСА_2 .
В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалася на те, що відповідач за вказаною адресою не проживає з 2014 року не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере.
В той же час заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30.10.2019 року у цивільній справі № 182/2788/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу встановлено факт того, що шлюбне життя та ведення спільного господарства припинено з лютого 2014 року, сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть.
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.
Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Зазначені норми процесуального права узгоджуються і з положеннями статті 20 ЦК України, згідно якої право на захист особа здійснює на свій розсуд.
Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ч.3 ст.13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.
Гарантуючи захист права власності, закон тим самим надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.
Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначені матеріально-правові норми за своїм змістом визначають право власника вимагати відновлення свого порушеного права будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту такого права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Таким чином, суд приходить до висновку, що учасники справи розпорядилися своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.В той же час відповідач не скористався правом на подання відзиву на позов, жодних доказів проти заявлених вимог суду не надав.
Враховуючи викладене та те, що реєстрація відповідача у належній позивачу квартирі створює їй перешкоди в користуванні та розпоряджанні своїм майном, що вона вимушена нести додаткові витрати за відповідача при оплаті комунальних послуг, однак при цьому у добровільному порядку вирішити даний спір не представляється за можливе, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та можливість задоволення позову.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 178, 247, 259, 263-265, 268, 280-282ЦПК України, ст.ст. 16,319,321,383,386,391,405 ЦК України, -
Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , мешкає АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою - АДРЕСА_2 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування квартирою, яка знаходиться за адресою - АДРЕСА_2 .
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.
На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Суддя: О. В. Рунчева