Справа № 125/2090/15-ц
Провадження № 22-ц/801/1880/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Переверзєв С. В.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 рокуСправа № 125/2090/15-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Войтка Ю.Б., Матківської М.В.,

за участю секретаря судового засідання Кузьменка Б.І.,

за участю сторін: представника АТ КБ «Приватбанк» - Роя В.Л., відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №125/2090/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Барського районного суду Вінницької області від 22 вересня 2016 року, яке ухвалене суддею Переверзєвим С.В. в приміщенні Барського районного суду Вінницької області, о 15 год 32 хв,

в с т а н о в и в :

У вересні 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, мотивуючи його тим, що відповідно до укладеного кредитного договору від 14 червня 2007 року № VICWG100001444, ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 26000 дол. США на строк до 12 червня 2027 року.

14 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, укладено договір поруки.

Кредитним договором передбачено порядок погашення заборгованості, а саме: щомісячно в період сплати надання позичальником банку грошових коштів на погашення кредиту, відсотків, комісії та інших виплат. Строк внесення щомісячного платежу встановлено з 16 по 21 число кожного місяця. Розмір щомісячного мінімального платежу складає 341,31 дол. США.

Починаючи з 15 липня 2008 року ОСОБА_1 порушив обов`язок внесення щомісячних мінімальних платежів, у зв`язку з чим у відповідачів виникла заборгованість на суму 25623,51 дол. США, з яких: 22397,77 дол. США заборгованість за кредитом, 1532,94 дол. США заборгованість по процентам за користування кредитом, 293,78 дол. США заборгованість по комісії за користування кредитом, 167,77 дол. США пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, 11,64 дол. США штраф (фіксована частина), 1219,61 дол. США штраф (процентна складова).

Письмова вимога про виконання зобов`язання у зв`язку із наявністю заборгованості, направлена позивачем на адресу відповідачів, залишилась невиконаною.

З огляду на викладене ПАТ КБ «ПриватБанк» просив суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість у сумі 25623,51 дол. США, що станом на 07 серпня 2015 року становило 550393,03 грн.

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 22 вересня 2016 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Просить скасувати його та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 05 грудня 2016 року, рішення Барського районного суду Вінницької області від 22 вересня 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 27 серпня 2020 року, ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 05 грудня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Таким чином, під час нового розгляду, апеляційний суд, враховує вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції від 27 серпня 2020 року (ч.1 ст.417 ЦПК України).

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено наявність і розмір заявленої заборгованості відповідача перед банком, оскільки під час судового розгляду відповідачем було надані квитанції про оплату платежів за договором, які не знайшли відображення у поданому банком розрахунку заборгованості відповідачів. Наведені обставини вказують на те, що відповідачі не ухиляються від виконання своїх цивільно-правових зобов`язань. Такі зобов`язання виконано відповідачами у повному обсязі.

Колегія суддів, не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 14 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № VICWG100001444 на суму 26000 дол. США, зі строком до 12 червня 2027 року.

Згідно з умовами вказаного кредитного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» надало ОСОБА_1 кредит в сумі 26000 дол. США.

14 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 14 червня 2007 року, було укладено договір поруки.

Кредитним договором передбачено порядок погашення заборгованості, а саме: щомісячно в період сплати надання позичальником банку грошових коштів на погашення кредиту, відсотків, комісії та інших виплат. Строк внесення щомісячного платежу встановлено з 16 по 21 число кожного місяця. Розмір щомісячного мінімального платежу складає 341,31 дол. США.

За твердженням позивача, починаючи з липня 2008 року ОСОБА_1 порушено обов`язок внесення щомісячних мінімальних платежів, у зв`язку з чим у відповідачів виникла заборгованість на загальну суму 25623,51 дол. США, з яких: 22397,77 дол. США заборгованість за кредитом, 1532,94 дол. США заборгованість по процентам за користування кредитом, 293,78 дол. США заборгованість по комісії за користування кредитом, 167,77 дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 11,64 дол. США штраф (фіксована частина), 1219,61 дол. США штраф (процентна складова).

13 серпня 2015 року на адресу відповідачів направлено письмові вимоги про виконання кредитних зобов`язання у зв`язку із наявністю заборгованості у розмірі 2362,12 дол. США, з яких: 514,12 дол. США - заборгованість за кредитом, 1373,94 дол. США заборгованість по процентам за користування кредитом, 293,78 дол. США заборгованість по комісії за користування кредитом, 180,28 дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Проте такі вимоги залишились не виконаними.

На підтвердження кредитної заборгованості ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду надано меморіальний ордер про видачу кредитних коштів, розрахунок заборгованості по кредиту та виписку про рух коштів по рахунку ОСОБА_1 .

Відповідачі заперечуючи факт наявності заборгованості за кредитним договором від 14 червня 2007 року надали копії квитанції про сплату грошових коштів на рахунок ПАТ КБ «ПриватБанк» в період з липня 2007 року по листопад 2015 року в загальній сумі 40285,89 дол. США із призначенням платежу: «погашення кредитів з продажем іноземної валюти», з зазначенням рахункового номера НОМЕР_1 та платника ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Частиною першою статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У справах про стягнення заборгованості за кредитним договором до предмета доказування включається наступна сукупність фактів: укладення кредитного договору, надання грошових коштів позичальнику у розмірах та на умовах, встановлених договором, повернення, часткове повернення чи не повернення кредитних коштів та сплата процентів, розмір заборгованості, що утворилась.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанцій виходив із того, що банком не доведено заборгованість за кредитним договором, заявлену у позові, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Разом із тим, зазначений висновок не відповідає обставинам справи.

Відповідно до пункту 1.1 кредитного договору банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в пункті 7.1 цього договору. Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим договором зазначені у розділі 7 договору.

Положеннями пункту 7.1 кредитного договору визначено, що банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти на строк з 14 червня 2007 року по 12 червня 2027 року включно на суму 26000 дол. США.

Пунктом 2.2 визначені зобов`язання позичальника за кредитним договором, серед яких: використати кредит на цілі, зазначені в пункті 7.1 даного договору; сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до пунктів 7.1, 2.3.1, 2.3.2, 2.3.3, 3.1, 3.2 даного договору. Повну сплату відсотків за користування кредитом здійснити не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту; погашення кредиту зробити в порядку, сумах і строки, передбачені пунктами 7.1 та 2.3.3 цього договору.

Отже, як встановлено апеляційним судом кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо вказаного кредитного договору та тривалий час виконував його умови, що свідчить про прийняття ним таких умов.

Зокрема, відповідачі погашали кредитну заборгованість в загальному розмірі 40255,89 дол. США, що підтверджується матеріалами справи.

Разом з тим, як вбачається з квитанцій, ОСОБА_1 вносив кошти для погашення кредитної заборгованості за двома договорами, а саме: за кредитним договором від 14 червня 2007 року № VICWG100001444 та кредитним договором від 14 червня 2007 року № VICWG200001444, які містяться в матеріалах справи.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У п.2 вимоги зазначено, що у разі несплати простроченої заборгованості, відповідач відповідно до статті 1050 ЦК України, вимагатиме повернення суми кредиту в повному обсязі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Чинне законодавство України не містить вимог щодо засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватись розмір заборгованості. Відповідно, застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування. Виходячи з наведеного колегія суддів вважає, що наданий банком розрахунок є належним та допустимим доказом заборгованості у цій справі.

Крім того, відповідач не спростував факт отримання кредиту, тим більше здійснював його часткове погашення, під час розгляду справи не був згоден із заявленим банком розміром заборгованості.

Заперечуючи проти розміру боргу, відповідач ОСОБА_1 надав суду апеляційної інстанції висновок експерта за результатами проведення економічної експертизи від 03 листопада 2020 року №3047, виконану судовим експертом Київської незалежної судово-експертної установи ОСОБА_3 .

Згідно висновку: в результаті проведених арифметичних розрахунків, при умові вирахування щомісячної комісійної винагороди, визначеної п.7.1.Кредитного договору № VICWG100001444 від 14 червня 2007 року, виходячи з розмірів погашення заборгованості (в т.ч. за кредитом, відсотками, комісіями), наведених у відомостях щодо руху коштів (виписці) по рахунку № НОМЕР_1 за період з 01 січня 1999 року по 07 жовтня 2020 року та умов Кредитного договору № VICWG100001444 від 14 червня 2007 року, встановлено, що розмір заборгованості за кредитним договором станом на 19 серпня 2015 року становить 11821,98 дол. США, з яких: 11117,40 дол. США залишок заборгованості за основним боргом; 677,94 дол. США залишок заборгованості за відсотками; 26,64 дол. США залишок заборгованості за пенею.

Колегія суддів, не бере до уваги, розрахунки заборгованості надані банком, так як їх є два і вони різні: так на (а.с.4-8 т.1) сума заборгованості складає 25623,51 дол. США, а на (а.с.25-26 т.2) сума заборгованості складає 24392,26 дол. США.

Колегія суддів вважає, що належним доказом по справі є вищезазначений висновок експерта №3047.

Таким чином, колегія суддів, приходить до висновку, що матеріалами справи, а також експертизою підтверджено наявність боргу у відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , саме у розмірі 11821,98 дол. США, з яких: 11117,40 дол. США залишок заборгованості за основним боргом; 677,94 дол. США залишок заборгованості за відсотками; 26,64 дол. США залишок заборгованості за пенею.

Суд першої інстанції вищенаведеного не врахував та дійшов помилкового висновку, що у відповідачів відсутня заборгованість за цим кредитним договором, а тому безпідставно відмовили у задоволенні позову в повному обсязі.

При цьому апеляційним судом враховано, що відповідачами сплачено 4757,96 дол. США комісії, що підтверджується матеріалами справи, які підлягають зарахуванню у рахунок погашення заборгованості по кредиту з урахуванням безпідставно нарахованих процентів на цю суму.

З огляду на викладене, апеляційний суд, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором від 14 червня 2007 року № VICWG100001444, у розмірі 11821,98 доларів США, яка складається з: 11117,40 доларів США заборгованості за кредитом; 677,94 доларів заборгованості по процентам за користування кредитом; 26,64 доларів США пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Апеляційний суд звертає увагу, що стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті не суперечить законодавству України, якщо в іноземній валюті надавався кредит за договором і позивач просить стягнути суму боргу у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима.

Правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Інші позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на таке.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

У статті 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15, в якій були встановлені подібні правовідносини.

Разом з тим, крім вимог про стягнення тіла кредиту, відсотків та пені банк заявляв вимоги про стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом в розмірі 293,78 дол. США.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Подібний правовий висновок викладений Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 09 грудня 2019 року по справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду

від 18 березня 2020 року у справі № 183/2122/15 (провадження

№61-12128св19).

Згідно ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, враховуючи наведені правові висновки, вимога про стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом в розмірі 293,78 дол. США задоволенню не підлягає, з тих підстав, що вона є необґрунтованою.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, приходить до висновку, що судом першої інстанції, допущено неправильне застосування норм матеріального права, порушено норми процесуального права, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У пункті 3 частини другої статті 141 ЦПК України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

АТ КБ «ПриватБанк» сплатило судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 8255,90 грн, за подання апеляційної скарги у розмірі 9081,49 грн, всього 17337,39 грн, а заявлені позовні вимоги задоволено частково (253936,13 грн х100/550393,03грн = 46,14%), тому з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь банку слід стягнути судові витрати в розмірі по 3999,74 грн (46,14%х17337,39 грн = 7999,47 грн/2 відповідача) з кожного з відповідачів.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Барського районного суду Вінницької області від 22 вересня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення:

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () заборгованість за кредитним договором від 14 червня 2007 року № VICWG100001444 в розмірі у розмірі 11821,98 доларів США (одинадцять тисяч вісімсот двадцять один долар США 98 центів), яка складається з: 11117,40 доларів США (одинадцять тисяч сто сімнадцять доларів США 40 центів) заборгованості за кредитом; 677,94 доларів США (шістсот сімдесят сім доларів США 94 центи) заборгованості по процентам за користування кредитом; 26,64 доларів США (двадцять шість доларів США 64 центи) пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судові витрати в розмірі по 3999,74 грн (три тисячі дев`ятсот дев`яносто дев`ять грн 74 коп.) з кожного.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04 листопада 2020 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Войтко Ю.Б.

Матківська М.В.