П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2020 року м. Київ

справа № 755/20478/19

провадження № 22-ц/824/11499/2020

Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Іванової І.В.

суддів - Сліпченка О.І., Сушко Л.П.

при секретарі - Ярмак О.В.

сторони :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 , в особі законного представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 червня 2020 року у складі судді Гончарука В.П., повний текст складений 22 червня 2020 року,

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , в особі законного представника відповідача ОСОБА_3 , третя особа - Орган опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

ОСОБА_1 вимоги позиву мотивує тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 19.09.2005 року. Позивач є матір`ю ОСОБА_2 , батьком останньої являється ОСОБА_3 .

Позивач зазначає, що у жовтні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом до неї про стягнення аліментів, у якому зазначив, що дитина ( ОСОБА_2 ) проживає з ним та перебуває на його повному утриманні. У вказаній справі позивач звернулася до ОСОБА_3 із зустрічним позовом, в якому просила визначити місце проживання дитини ОСОБА_2 разом з матір`ю. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 липня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року по справі №755/15847/18 первісний позов ОСОБА_3 було задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_2 в розмірі 3 000 грн. щомісячно, з проведенням індексації у порядку, передбаченому Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», починаючи 17 жовтня 2018 року та до досягнення дитиною повноліття. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено. Даним рішенням підтверджується, що ОСОБА_2 проживає разом із батьком в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .

У квартирі з адресою: АДРЕСА_3 , в якій ОСОБА_2 зареєстрована, остання не проживає з жовтня 2016 року по теперішній час. Від проживання з позивачем ОСОБА_2 відмовилася, обравши місце проживання з батьком. Факт не проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі більше року підтверджується актом від 23 листопада 2019 року та рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 липня 2019 року.

Оскільки наявність реєстрації в квартирі особи, яка в ній не проживає, тягне для позивача додаткові витрати з оплати комунальних послуг, з обслуговування прибудинкової території, та перешкоди у розпорядженні цим майном, ОСОБА_1 просила суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_4 .

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_3 , заперечуючи проти позову зазначив, що відповідач ОСОБА_2 неодноразово намагалась вселитись до спірної квартири, однак позивач їй завжди відмовляла.

Вважає, що не існує жодної вагомої та законної підстави для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Служба у справах дітей, заперечувала проти задоволення позовних вимог з урахуванням інтересів неповнолітньої ОСОБА_2 .

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 червня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права та винести постанову, якою позов задовольнити.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що станом на дату подання позову у даній справі, ОСОБА_2 досягла 14-річного віку та самостійно обрала свої місце проживання зі своїм батьком у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач вважає, що інтереси дитини не будуть порушені рішенням суду про визнання її такою, що втратила право користування спірною квартирою з огляду на те, що вона у ній не мешкала та не мешкає фактично з 2016 року за власним бажанням та бажанням її батька. До того ж батько відповідача - ОСОБА_3 , має на праві приватної власності частку в квартирі, в якій він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 . Отже, навіть у випадку виселення батька з орендованої квартири, ОСОБА_2 матиме майнові права на квартиру, в якій зареєстрований її батько.

Крім того скаржник зауважує, що під час ухвалення оскаржуваного рішення, судом не враховано показання свідків, які підтвердили факт не проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі більше року.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивачапідтримав апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.

Представники відповідача заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили залишити рішення суду без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, пояснення учасників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення у справі суд виходив з відсутності правових підстав для визнання дочки позивача такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Судова колегія погоджується з таким висновком з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_3 , де зареєстровані сама позивач та її неповнолітня дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.7)

Батьком неповнолітньої дочки позивача є ОСОБА_3 , який в зареєстрованому шлюбі з позивачем не перебував (т.1 а.с.6).

15 липня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалено судове рішення по справі №755/15847/18, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 3 000 грн. щомісячно, та відмовлено у задоволені зустрічного позову ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини (т.1 а.с.13-30).

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що на даний час неповнолітня дитина проживає разом з батьком у орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_6 .

Згідно акту від 23.11.2019 року у спірній квартирі, де зареєстрована донька сторін, остання не проживає з жовтня 2016 року (т.1 а.с.12).

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилалась на те, що її неповнолітня донька проживає разом з батьком, що встановлено рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 15.07.2019 року, тому остання втратила право користування спірною квартирою.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.

Втрату права користування житлом можуть обумовити лише такі дії членів сім`ї власника житла, які пов`язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов`язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб.

Відповідно до частини четвертої, шостої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження.

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Отже, аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання.

Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку.

Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним у цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання у здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканість житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17 (провадження № 61-11933св18), від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц (провадження № 61-37367св18), від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17 (провадження № 61-31119св18) та від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18).

Предметом доказування у даній справі, з урахуванням змісту позовних вимог до неповнолітньої дочки позивача та правових підстав, за яких ці вимоги пред`явлено позивачем, є не проживання без поважних причин понад один рік в квартирі позивача.

Оцінивши надані сторонами докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач малолітня дочка позивача не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення її права користування житлом, у якому на законних підставах вона зареєстрована та права якої захищено положеннями Закону України «Про охорону дитинства».

Доводи апеляційної скарги про проживання дитини за іншою адресою з батьком, наявність у останнього житла, не є правовими підставами для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Крім того, колегія суддів вважає, що посилання позивача на положення статті 391 ЦК України є необґрунтованими, оскільки під час розгляду справи судом не було встановлено наявності перешкод у користуванні позивачем своєю власністю та порушення її прав у зв`язку з реєстрацією місця проживання малолітньої дочки у належній позивачу квартирі, що є визначальним для захисту права на підставі цієї норми права.

За таких обставин колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції є обґрунтованими, підстав для скасування рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги немає, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: