Справа № 713/2183/20
Провадження №2/713/527/20
РІШЕННЯ

іменем України

30.12.2020 м. Вижниця

Вижницький районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді Кибич І.А.

з участю секретаря Козубовської-Кузик О.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вижниця в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача.

Позивач ОСОБА_1 , звернувся в суд із позовною заявою про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням до відповідача ОСОБА_2 .

Просить визнати ОСОБА_2 , таким, що втратив право на користування житловим будинком в АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги обґрунтував наступним.

Він є власником житлового будинку, який розташований в АДРЕСА_1 . 24.11.2008 року у його житловому будинку, який розташований за адресою АДРЕСА_1 було зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 .

Зазначив, що ОСОБА_2 фактично не проживав у житловому будинку з моменту реєстрації місця проживання. Житловий будинок АДРЕСА_1 , не є місцем проживання ОСОБА_2 та останній втратив право на проживання у вказаному будинку і не має права порушувати його право власності. Посилаючись на ч.3 ст.405 ЦК України, вважає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. На його прохання знятися з реєстрації ОСОБА_2 , відмовився.

Заяви (клопотання) учасників справи.

В судове засідання позивачка ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 не з`явились, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. До початку розгляду справи від представника позивача ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи у його відсутність та у відсутність позивача ОСОБА_1 , позовні вимоги підтримує, просить задовольнити.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 , не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи. До початку розгляду справи відповідач ОСОБА_2 подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає, не заперечує щодо задоволення.

Процесуальні дії у справі.

Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

В силу ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів .

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями договору дарування житлового будинку, посвідченого 18 вересня 2009 року, приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Штефюк Н.В.; договору дарування земельної ділянки, посвідченого 18 вересня 2009 року, приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Штефюк Н.В.

З копії будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку АДРЕСА_2 вбачається, що у житловому будинку, який розташований в АДРЕСА_2 з 03.07.1995 року зареєстрована ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 19.07.2013 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З акту обстеження матеріально-побутових умов проживання №254 від 08.10.2020 року вбачається, що на момент обстеження господарства ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 був відсутнім, ознаки його проживання у даному господарстві відсутні. Сусіди ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтверджують комісії, що ОСОБА_2 дійсно за місцем реєстрації не проживає.

З довідки Долішньошепітської сільської ради №489/02-10 від 2.10.2020 року вбачається, що згідно по господарської книги № 6, особового рахунку № НОМЕР_1 видно, що громадянин ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрував 24.11.2008 року своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , в господарстві батька ОСОБА_8 , який на той час був власником житлового будинку. На даний час теж зареєстрований в даному господарстві. Виконавчому комітеті Долішньошепітської сільської ради невідомо чи проживав у період з листопада 2008 року і по який час ОСОБА_2 за вищезазначеною адресою. На підставі акту обстеження, проведеного комісією 23.10.2020 року видно, що ОСОБА_2 на даний час проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Окрім цього комісією проведено обстеження господарства громадянина ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , для підтвердження факту не проживання в його господарстві брата.

З акту обстеження матеріально-побутових умов проживання №263 від 23.10.2020 року вбачається, що на момент обстеження господарства ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 був присутній в даному господарстві, ОСОБА_2 підтверджує, що з листопада 2008 проживає за даною адресою.

З акту обстеження матеріально-побутових умов проживання №264 від 23.10.2020 року вбачається, що під час проведення матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_1 було встановлено що його брат ОСОБА_2 не проживає за адресою АДРЕСА_1 . Зі слів власника господарства ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з 2008 року не проживає в даному господарстві (фактично проживає за адресою АДРЕСА_3 . Сусіди підтверджують даний факт.

При вирішенні справи судом застосовано наступні норми права.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ст. 72 Житлового кодексу Української PCP, визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Виходячи із змісту роз`яснень, викладених у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" з наступними змінами, при вирішення спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно з`ясовувати причини відсутності особи у жилому приміщенні понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Згідно ст. 405 ч.2 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ч.2,3 ст. 156 ЖК УРСР за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК Української РСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК Української РСР.

Відповідно до положень Житлового кодексу до членів сім`ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла в подружжя не виникло право спільної власності), їхніх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство (частина друга статті 64 і частина перша статті 156 Житлового кодексу УРСР).

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи ці вимоги закону, суд вважає, що позивачем ОСОБА_1 доведено, що відповідач ОСОБА_2 , понад один рік без поважних причин не проживає в АДРЕСА_1 , а тому суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 , необхідно визнати таким, що втратив право на користування цим житлом.

На підставі викладеного, позовні вимоги ОСОБА_1 , про визнання ОСОБА_2 , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме, житловим будинком, який розташований в АДРЕСА_1 , підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_2 необхідно стягнути на користь позивача ОСОБА_1 судовий збір в сумі 840,80 грн.

Керуючись ст.ст.321, 383, 405 ч.2 ЦК України, ст.ст. 64, 70, 150, 156 ЖК України, ст.ст.4, 13, ст.76, 77, 81, 258-265, 354 ЦПК України, Суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме, житловим будинком, який розташований в АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , судові витрати, а саме, судовий збір в сумі 840 (Вісімсот сорок) гривень 80 (Вісімдесят) копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Чернівецької області через Вижницький районний суд Чернівецької області.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , (РНОКПП НОМЕР_2 ), зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , (РНОКПП НОМЕР_3 ), зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання АДРЕСА_3 .

Суддя І. А. Кибич