У Х В А Л А

29 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 752/12972/15

провадження № 61-18421ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Гостєвою Кароліною Миколаївною, на ухвалу Київського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року у справі за заявою відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві про затвердження мирової угоди у виконавчому провадженні з виконання заочного рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01 квітня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про виділ частки зі спільної сумісної власності подружжя та звернення на неї стягнення,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2015 року державний виконавець відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві Московенко М. С. (далі - державний виконавець) надіслав до суду заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про затвердження мирової угоди на стадії виконання рішення суду.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 27 серпня 2015 року заяву відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві (далі - ВДВС) про затвердження мирової угоди задоволено.

Затверджено мирову угоду укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на стадії виконання судового рішення у справі № 2601/20954/12, виданого Голосіївським районним судом м. Києва 16 вересня 2013 року.

16 жовтня 2020 року Гостєва К. М. в інтересах ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 27 серпня 2015 року, якою затверджено мирову угоду у виконавчому провадженні.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокатом Гостєвою К. М., на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 27 серпня 2015 року відмовлено у зв`язку з пропуском строку на апеляційне оскарження.

У грудні 2020 року ОСОБА_1 через адвоката Гостєву К. М., звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що строк на звернення до суду із апеляційною скаргою пропущено з поважних причин, оскільки він довідався про ухвалення оскаржуваного рішення у жовтні 2020 року. Заочне рішення у справі № 2601/20954/12 ухвалено без його участі, заяву про затвердження мирової угоди не подавав, про виконавче провадження дізнався у 2020 році, оплатив суму боргу, що підтверджується постановою державного виконавця про закриття виконавчого провадження.

З огляду на викладене, заявник просив скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року та направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що з ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 27 серпня 2015 року вбачається, що із заявою про затвердження мирової угоди звернувся державний виконавець Московенко С. С., надавши письмові заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про затвердження мирової угоди на стадії виконання рішення суду.

Згідно із змістом мирової угоди стягувачу у рахунок погашення боргу переходить у власність вказаний автомобіль з компенсацією нею різниці між сумою боргу та вартістю автомобіля.

Отже, скаржник, який є стороною виконавчого провадження, також є і ініціатором питання про затвердження мирової угоди, що спростовує твердження скаржника щодо обізнаності лише 02 жовтня 2020 року про ухвалення заочного рішення від 16 вересня 2013 року та ухвали про затвердження мирової угоди від 27 серпня 2015 року.

Згідно із статтею 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до частини четвертої цієї статті кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Згідно з частиною другою статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише за умови особливих непереборних обставин.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волі особи, що оскаржує судове рішення, та пов`язані з перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

Згідно з частиною першою статті статтею 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 знав про заочне рішення та виконавче провадження, був стороною мирової угоди, щодо якої не зазначив обставин, що він її не підписував, а отже, об`єктивно обізнаний про розгляд питання щодо затвердження мирової угоди.

ЄСПЛ зауважив, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (справа «Перетяка та Шереметьев проти України» від 21 грудня 2010 року).

У справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

У кожній конкретній справі суди мають ґрунтовно перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata.

З огляду на те, що отже, заявлені ОСОБА_1 підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження є неповажними, а тому суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження відповідно до статті 358 ЦПК України.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судом апеляційної інстанції норми процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не впливають на законність і обґрунтованість судового рішення, а є незгодою заявника з його змістом.

Керуючись частини четвертою, частинами п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану адвокатом Гостєвою Кароліною Миколаївною, на ухвалу Київського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року у справі за заявою відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві про затвердження мирової угоди у виконавчому провадженні з виконання заочного рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01 квітня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про виділ частки зі спільної сумісної власності подружжя та звернення на неї стягнення відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко