Справа № 754/8743/19
Номер провадження 2/570/723/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2020 року Рівненський районний суд Рівненської області у складі:

судді Гнатущенко Ю.В.

з участю секретаря судових засідань Іллюк С.Р.

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 прол стягнення відшкодування за оплату житлово-комунальних послуг, -

в с т а н о в и в :

У червні 2019 р. позивачка ОСОБА_2 звернулася в Деснянський районний суд м.Києва до відповідача ОСОБА_1 . В обґрунтування позову вказує, що перебувала у шлюбі із ОСОБА_1 . У шлюбі у них народилося двоє дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Перебуваючи у шлюбі, вони отримали на сім`ю трьох кімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 09.11.2000 р. Відділом приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної Ради, вказана квартира дійсно належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_1 та членам його сім`ї ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 в рівних долях. Свідоцтво видане згідно з розпорядженням від 09.11.2000 р. №3199 та зереєстроване Комунальним підприємством Київським міським бюро технічної інвентаризаії 01.12.2000 р.

22.02.2002 р. у зв`язку із різними поглядами на життя та несумісністю характерів їх шлюб було розірвано за рішенням суду.

Позивачка протягом тривалого часу самостійно утримує дану квартиру, сплачує комунальні послуги та забезпечує належне утримання та догляд за житлом. Оскільки відповідач не проживає в даній квартирі, не користується водою та електрикою тому дані платежі вона сплачує сама. Відповідач жодного разу за багато років не сплатив комунальних послуг за житло.

Для належного збереження житлового приміщення, яким є зазначена квартира, вона також сплачувала протягом 2016-2019 років за опалення та утримання прибудинкової території.

Згідно заяви вх. 13176 від 21.09.2020 р. про збільшення позовних вимог вказує, що згідно наданих квитанцій нею виконано наступні платежі:

-2016 р. за опалення сплачено 6864,88 грн., за утримання прибудинкової території 2644,92 грн., всього сплачено 9509,80 грн.

-2017 р., за опалення сплачено 8754,07 грн, за утримання прибудинкової території 3689,96 грн., всього сплачено 12444,03 грн.

-2018 р., за опалення сплачено 9396,28 грн., за утримання прибудинкової території 5336,46 грн., всього сплачено 14729,74 грн.

-2019 р. за січень , за опалення сплачено 2497 грн., утримання будинків -403,73 грн., та вивіз побутових відходів 115,90 грн., всього сплачено 3016,63 грн.

-Протягом 2013, 2014, 2015 років нею було сплачено 14604,00 грн.

-За 2019 р. з лютого по грудень нею сплачено за опалення 8134,41 грн., за утримання прибудинкових територій 4397,39 грн., вивезення побутових відходів 1395,12 грн., всього сплачено 13926,92 грн.

-За 2020 р. січня по липень нею сплачено за опалення 5037,14 грн., за утримання прибудинкової території 3072,12 грн., вивезення побутових відходів 966,75 грн., всього 9076,01 грн.

Вказує, що нею сплачено за весь період суму в розмірі 77307,13 грн., оскільки це платежі які забезпечують саме утримання житлового приміщення, тому вважає, що керуючись вимогами ст.322 УК України, відповідач зобов`язаний відшкодувати їй ј даної суми, що становить 19326,78 грн.

Враховуючи, що вони з відповідачем є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , відповідач зобов`язаний брати участь у витратах на утримання житла. Відповідно до вищевикладених обставин вона змушена звертатися до суду з вимогою стягнення з відповідача 19326,78 грн.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 12.06.2019 р. відкрито спрощене позовне провадження у справі (а.с.87).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30.01.2020 р. ухвалу Деснянського районного суду м.Києва від 12.06.2019 р. скасовано.

Ухвалою Рівненського районного суду від 04.05.2020 р. прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі.

Ухвалою суду від 14.09.2020 р. продовжено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 13.10.2020 р. закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Згідно з відзивом на позов вх. 9011 від 03.07.2020 р. відповідач ОСОБА_1 вказує, що із позовними вимогами він не згоден. Відповідно до умов договорів житлово-комунальних послуг і їх виконавців, вони надаються помісячно. За ч.ч.1,3 ст.254 ЦК України, строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього строку.

Сплачуючи щомісяця житлово-комунальні послуги за всю квартиру, в тому числі і за ј частину, яка належить йому, позивачка ОСОБА_2 розуміла, що у неї виникає право зворотньої вимоги до нього про стягнення понесених нею витрат за частину квартири, що належить йому.

Проте протягом з 2013 року по 2019 роки позивачка не зверталася до нього ані з позовом з вимогою про сплату у несудовому порядку понесених нею витрат на оплату житлово-комунальних послуг за ј квартири, що належить йому, без поважних причин.

Враховуючи, що відповідно до ч.3,4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено у спорі, є підставою для відмови у позові, він заявляє про застосування судом строку позовної давності до даного спору.

Звертає увагу суду, що з 2002 року у квартирі АДРЕСА_1 він знятий з реєстрації та не проживає, а з 24.10.2016 р. постійно проживає та зареєстрований у АДРЕСА_2 .

У спірній квартирі проживає лише позивачка. Не проживаючи у зазначеній квартирі, не користуючись житлово-комунальними послугами, він вважає, що і не повинен нести витрати за послуги, які надаються виконавцями послуг.

Позивачкою не надано помісячний розрахунок нарахованих до сплати та сплачених позивачкою житлово-комунальних послуг за кожним їх видом. Копії квитанцій є неякісними. Просить у задоволенні позову відмовити.

У судове засідання позивачка не з`явилася, судом було вжито належних заходів щодо її повідомлення про дату, час та місце його проведення. Згідно заяви вх. 7732 від 05.06.2020 р. позивача ОСОБА_2 просить проводити розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує.

У судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнав, просить відмовити у задоволенні позову. Крім того, вказує, що слід застосувати до вказаних правовідносин позовну давність. Пояснює, що перед тим як знятися з реєстраційного обліку за вказаною адресою у 2002 р., він змушений був погасити борги за комунальні послуги. Згідно усної домовленості з позивачкою вказана квартира повинна була залишитися дітям, а позивачка у свою чергу ініціює судові справи, з метою позбавлення його прав власності на квартиру. Пояснює, що він не зареєстрований у вказаній квартирі, а квитанції про оплату вказують про проживання там чотирьох осіб, тобто витрати на комунальні послуги слід розподілити на 5 осіб.

Суд, вислухавши пояснення відповідача у судовому засіданні, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що з 1983 по 2002 роки сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що сторонами не заперечується та підтверджується відмітками у паспорті громадянина України позивачки та Свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.7,9).

У шлюбі у сторін народилося двоє дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що також не заперечується сторонами.

Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 09.11.2000 р., виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної ради, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної власності відповідачу ОСОБА_1 , та членам його сім`ї позивачці ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 в рівних долях.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до частини третьої статті 13 Конституції України та частини четвертої статті 319 ЦК України при здійсненні права власності визначається, що власність зобов`язує.

Згідно із статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За змістом частини першої статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із статтею 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

З наведеної норми вбачається, що в разі доведеності одним із співвласників понесення ним витрат на управління, утримання та збереження спільного майна, участь у чому (управлінні, утриманні, збереженні) пропорційно своїй частці зобов`язаний приймати інший співвласник, який ухиляється від свого обов`язку, особа, яка зазнала втрат, має право на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Зокрема, такими способами захисту права є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Так, матеріалами справи підтверджено та не заперечується сторонами, що позивачка та відповідач є співвласниками вказаної квартири, яким належить по 1/4 частини вказаної квартири. Відсутні докази, що вказана квартира в натурі між сторонами була поділена, окремі договори на утримання належного співвласникам майна не укладалися.

Таким чином, позивачка та відповідач в силу вимог статей 322, 360 ЦК України зобов`язанні утримувати майно та брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна.

Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 06 травня 2019 року у справі №712/10644/16 (провадження № 61-21983св18)

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 543 Цивільного кодексу України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Аналіз наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 13 березня 2019року справа №521/3743/17-ц.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (діюча редакція Закону ) житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Подібна норма права містилася і в попередній редакції Закону України «Про житлово-комунальні послуги»: комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (діюча редакція Закону ) індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Подібна норма права містилася і в попередній редакції Закону України «Про житлово-комунальні послуги» : споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Відповідно до пунктів 5, 10 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (теперішня редакція) споживач зобов`язаний сплачувати житлово-комунальні послуги.

Положення статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (теперішня редакція) роз`яснює, що до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком.

Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку;

2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Положення статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (редакція станом на січень 2012 року) роз`яснює, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Таким чином, позивачка по справі належними доказами підтвердила факт того, що вона несла тягар утримання спільного майна, а саме вказаної квартири, самостійно, що підтверджується наданими позивачкою копіями квитанцій.

Разом з тим, відповідач по справі, якому на праві приватної власності належить 1/4 частина вказаної квартири належними та допустимими доказами не спростував факт того, що він особисто не здійснював сплату коштів щодо утримання, збереження спільного майна, а отже є споживачем цих послуг нарівні з позивачкою, тому зобов`язаний був утримувати свою власність.

Як вбачається із заявлених позовних вимог, також з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог за період з 2013 р. по січень 2020 року позивачка вказує про понесення нею витрат на утримання квартири 77307,13 грн.

Матеріали справи містять заяву відповідача, відповідно до якої останній просить застосувати наслідки пропущення строків позовної давності за вимогами про відшкодування вартості оплачених житлово-комунальних послуг.

Стаття 256 ЦК України передбачає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що позивачка звернулась до суду із позовом 11.06.2019 р.

Таким чином, враховуючи, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки, то стягненню з відповідача підлягають суми коштів за період з 11.06.2016 року по 11.06.2019 року.

Однак, з поданого розрахунку заборгованості вбачається, що позивачка просить стягнути комунальні платежі за утримання будинку та прибудинкової території, опалення, та вивезення побутових відходів.

Проте, суд доходить висновку, що стягненню підлягає 1/5 від суми здійснених платежів в частині оплати послуг на управління, утримання та збереження спільного майна, тобто це платежі, здійсненні на утримання будинку та прибудинкової території, а також на опалення квартири, оскільки всі інші платежі були здійсненні позивачкою для оплати наданих комунальних послуг, які споживалися позивачкою особисто та використовувались для задоволення її особистих потреб, тобто споживались відповідним суб`єктом.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (теперішня редакція) житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (теперішня редакція) індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Відповідно до пунктів 5, 10 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (теперішня редакція) споживач зобов`язаний сплачувати житлово-комунальні послуги.

Положення статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (теперішня редакція) роз`яснює, що до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком.

Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку;

2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Таким чином, позивачка по справі ОСОБА_2 належними доказами підтвердила факт того, що вона несла тягар утримання спільного майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , самостійно, що підтверджується наданими позивачкою копіями квитанцій.

Разом з тим, відповідач по справі ОСОБА_1 , якому на праві приватної власності належить ј частина вказаної квартири належними та допустимими доказами не спростував факт того, що він особисто не здійснював сплату коштів щодо утримання, збереження спільного майна, а отже є споживачем цих послуг нарівні з позивачкою, тому зобов`язаний був утримувати свою власність.

Як вбачається із заявлених позовних вимог, позивачка просить стягнути з відповідача грошові кошти за опалення, утримання прибудинкової території, вивезення побутових відходів.

Як вбачається з поданих позивачкою квитанцій про оплату комунальних послуг за період з 2016 р. по 2020 роки, у вказаній квартирі проживаючих 4 особи, хоча відповідач ОСОБА_1 у вказаній квартині не проживає, про що вказує сама позивачка у позовній заяві, та підтверджується поясненнями відповідача у судовому засіданні та даними з його паспорта громадянина Україна про зняття його з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_3 ще 03.09.2002 р., тому загальну суму платежів за спожиті послуги слід розподілити пропорційно по 1/5 на кожного.

Проте, суд доходить висновку, що стягненню підлягає 1/5 від суми здійснених платежів в частині оплати послуг на утримання прибудинкової території, а також на опалення квартири, оскільки всі інші платежі були здійсненні позивачем для оплати наданих комунальних послуг, які споживалися позивачкою особисто та використовувались для задоволення її особистих потреб, тобто споживались відповідним суб`єктом.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивачки про стягнення коштів за вивезення побутових відходів задоволенню не підлягають.

У зв`язку із заявою відповідача про застосування строків позовної давності, враховуючи надані квитанції, суд доходить висновку, що позивачка підтвердила той факт, що нею було здійснено оплату послуг, починаючи з листопада 2016 р. на суму 1576,93 грн. (а.с.60 зворот); за утримання прибудинкової території 2644,92 грн.; 2017 р. за опалення сплачено 8754,07 грн, за утримання прибудинкової території 3689,96 грн.; 2018 р. за опалення сплачено 9396,28 грн., за утримання прибудинкової території 5336,46 грн.; 2019 р. за січень за опалення сплачено 2497 грн., утримання будинків - 403,73 грн.; за 2019 р. з лютого по грудень нею сплачено за опалення 8134,41 грн., за утримання прибудинкових територій 4397,39 грн.; за 2020 р. з січня по липень нею сплачено за опалення 5037,14 грн., за утримання прибудинкової території 3072,12 грн., всього 54940,41 грн.

Таким чином, оскільки позивач та відповідач є співвласниками квартири й кожному з них належить по 1/4 частині квартири вказаної квартири, однак відповідач не зареєстрований і не проживає у ній, а позивачкою сплачено витрат за надані комунальні послуги на 4 проживаючих у квартирі осіб, то вказана сума коштів мала б бути сплачено порівну між чотирма проживаючими та власником відповідачем, а тому позивачка має право на стягнення з відповідача 1/5 частини суми понесених нею витрат на опалення та утримання будинку, що становить 10988,08 грн. (54940,41/5).

Отже, доводи відповідача про те, що він не проживає у квартирі, не користується наданими житлово-комунальними послугами, а тому не повинен за них сплачувати, безпідставні, так як він доказів документального оформлення комунальними органами його непроживання у ній (пункт 6 частина перша статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги») не надав. Такі докази замість нього позивачка у силу закону не могла надати.

З матеріалів справи та пояснень відповідача не вбачається, що позивачкою чиняться перешкоди відповідачу у користуванні його власністю, про те, що саме через неправомірні дії позивачки він не проживає і не користується житлово-комунальними послугами. Що стосується наявності між ними судових справ, а саме справа №754/11785/17, № провадження 2/754/5962/17, що є реалізацією права на судовий захист, та гарантовано статтями 55, 124 Конституції України, і не є підставою не виконувати свій обов`язок перед іншими особами, а саме сплачувати житлово-комунальні послуги.

Судові витрати у справі складаються з судового збору, сплаченого позивачкою за подання позовної заяви, в сумі 768,40 грн. та 58 грн., а всього 824,40 грн.

Оскільки позов задоволено частково, їх слід стягнути з відповідача пропорційно до задоволеної частини відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, що становить 468,70 грн. (824,40*10988,08/19326,78).

Керуючись ст. ст. 12, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 прол стягнення відшкодування за оплату житлово-комунальних послуг - задоволити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму сплачених житлово-комунальних послуг за квартиру АДРЕСА_1 у розмірі 10988,08 грн.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 468 грн. 70 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду через Рівненський районний суд Рівненської області протягом 30 днів з дня проголошення, або безпосередньо до Рівненського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою : кв. АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , паспорт громадянина України, серія НОМЕР_2 , виданий Деснянським РУ ГУ МВС України в місті Києві 05.03.2002 р.

Повне судове рішення складено 28.12.2020 р.

Суддя Гнатущенко Ю.В.