Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" грудня 2020 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі головуючого судді Арапіної Н.Є., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відсотків за користування позикою,

в с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення відсотків за користування позикою. Свої вимоги мотивував тим, що у лютому 2014 року він звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з неї на його користь 16 024 грн. 09 вересня 2014 року ОСОБА_2 до канцелярії суду подавала свою заяву, в якій вона надала згоду виплатити йому 5 500 грн. З врахуванням поданої заяви, суд вирішив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 16 024 грн. Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, яка була відхилена апеляційним судом 24 березня 2015 року. 22 квітня 2015 року постановою ВП № 47360483 було відкрито виконавче провадження, про що було повідомлено боржника. 17 квітня 2015 року ОСОБА_2 ознайомилась з ухвалою апеляційного суду та по рекомендації ОСОБА_3 намагалась виконати рішення суду, а саме, повернути йому 16 000 грн. Не бажаючи повернути йому кошти особисто ОСОБА_2 залишила банківську картку з необхідною грошовою сумою своїй подрузі ОСОБА_4 , але вона також не бажала повернути йому грошові кошти. З 17 квітня по 15 травня 2015 року ОСОБА_2 виконувала ремонтні роботи в будинку своєї покійної матері та намагалась виплатити йому грошові кошти на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 жовтня 2014 року та ухвали апеляційного суду від 24 травня 2015 року. 26 грудня 2015 року ОСОБА_2 прибула в Україну і знову намагалась виплатити борг, про що вона заявила в судовому засіданні від 15 січня 2016 року в справі під головуванням судді Ковальчук Л.М. по справі № 369/1333/15. В подальшому представник ОСОБА_2 ОСОБА_5 підготував клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, в якому зазначив, що «лише 04 січня 2016 року ОСОБА_2 стало відомо про існування ухвали апеляційного суду від 24 березня 2015 року». Також, у клопотанні представник ОСОБА_2 зазначив, що в 2013 році вона переїхала до Великобританії і повернулась лише 26 грудня 2015 року. В заяві від 09 вересня 2014 року відповідач заявила про згоду сплатити позивачу суму у розмірі 5500 грн.- борг матері. Також в розписці було зазначено про обов`язок щомісячно виплачувати по 25% від всієї суми за прострочення повернення боргу. Отже, відповідач взяла на себе зобов`язання відповідно до положень ст. 509 ЦК України. Згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України проценти за користування позикою визначаються на рівну облікової ставки Національного банку України. З урахування облікової ставки та індексу інфляції стягненню підлягає сума у розмірі 116951 грн. Разом з тим судом вже розглядалася позовна заява про стягнення процентів за користування коштами за період з 03 по 15 рік включно в розмірі 64032 грн.. Томі за вирахуванням цієї суми стягненню підлягає 52919 грн. Ринкова вартість спадкового майна складає 552 747,80 грн. У зв`язку з чим просить суд стягнути з відповідача винагороди позикодавця за користування позикою за період з 2016 по 2018 роки у розмірі 52 919 грн. та витрати по сплаті судового збору.

23 жовтня 2018 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду позовну заяву залишено без руху.

09 серпня 2019 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду позовну заяву передано за підсудністю до Дніпровського районного суду міста Києва.

11 березня 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

08 травня 2020 року ухвалою суду у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін відмовлено.

22 жовтня 2020 року ухвалою суду у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_2 про застосування заходів процесуального примусу відмовлено.

Згідно вимог ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини.

21 лютого 2002 року ОСОБА_6 взяла у борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 5 500 грн., борг зобов`язалась повернути в день продажу свого будинку за 17 000 у.о., що знаходиться в АДРЕСА_1 , за прострочку повернення боргу вона зобов`язалася сплачувати щомісячно по 25 % від всієї суми 5 500 грн., про що склала розписку (а.с. 18).

01 серпня 2018 року постановою Верховного Суду рішення апеляційного суду Київської області від 29 листопада 2017 року по справі № 369/1028/14-ц скасовано, справу передано на новий розгляд (а.с.9-11).

Позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення процентів за користування позикою за період з 2016 по 2018 роки у розмірі 52 919 грн.

Підставою для задоволенні позовних вимог позивачем зазначено положення ст.1048 ЦК України з урахуванням того, що відповідач взяла на себе зобов`язання про виплату боргу матері у сумі 5500 грн., тому повинна зазначені у розписці зобов`язання про сплату за прострочення виконання у сумі 25 % від суми боргу в розмірі 5500,00 грн. також виконати в повному обсязі.

Між сторонами виникли правовідносини щодо повернення боргу спадкоємцями померлого, предметом доказування є наявність правових підстав для стягнення процентів за користування грошовими коштами.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідач скористалася процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, в якому зазначено, що вимоги позивача гуртуються та пов`язані з боргом померлої матері відповідача. Рішенням Києво-Святошинського районного суду від 21 жовтня 2014 року, яке було залишене без змін ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області від 24 березня 2015 року, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто борг у розмірі 16 024 грн. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року було задоволено касаційну скаргу ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_2 . Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області та ухвалу апеляційного суду Київської області від 24 березня 2015 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовлено. Рішенням апеляційного суду Київської області від 29 листопада 2017 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 червня 2017 року в даній справі змінено, виключивши із мотивувальної частини таку підставу для відмови у задоволенні позову, як настання строку виконання договору позики. Постановою Верховного Суду від 01 серпня 2018 року рішення апеляційного суду Київської області від 29 листопада 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд. Постановою Київського апеляційного суду від 07 грудня 2018 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 червня 2017року ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивачу борг у розмірі 5500,00 грн., в іншій частині позову відмовлено. На виконання зазначеного рішення в рамках виконання виконавчого провадження було повністю сплачено борг у сумі 5500,00 грн., про що свідчить постанова про закінчення виконавчого провадження. Як видно з матеріалів справи 369/1028/14-ц. позивачу до 03 квітня 2014 року стало відомо про смерть ОСОБА_6 . Тому позовні вимоги про стягнення коштів у строки, встановлені ч.ч.2,3 ст.1281 ЦК України не пред`являлась. Крім того, частково позивачем пред`явлено позовні вимоги під час розгляду справи 369/901/17 про стягнення грошових коштів у розмірі 37 125,00 за період з 01 жовтня 2014 року по 31 грудня 2016 року. Між позивачем та відповідачем відсутні договірні правовідносини, тому позовні вимоги про стягнення грошових коштів у розмірі 52919,00 грн. за період з 01 січня 2016 року по 01 грудня 2018 року не підлягають задоволенню. 18 жовтня 2018 року сплив встановлений законом строк позовної давності - 1 рік, відповідачем подається заява про застосування наслідків спливу позовної давності. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог; розглянути питання про накладення на позивача штрафу за зловживання процесуальними правами; стягнути з позивача в дохід державного бюджету штраф у розмірі 0,3 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 528 грн. 60 коп. за зловживання процесуальними правами.

На підтвердження відзиву на позов відповідачем надано заяву від 03 квітня 2014 року до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори про пред`явлення вимог до спадкоємця в розмірі 16 024,00 грн.(а.с.59), інформацію про виконавче провадження БВ № щодо закінчення примусового виконання виконавчого листа від 18 січня 2019 року по справі № 369/1028/14 (а.с.61-63); копію рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 грудня 2017 року, залишеного без змін постановою Апеляційного суду Київської області від 27 лютого 2018 року по справі № 369/901/17 (а.с. 69-74,75-79); копію постанови Київського апеляційного суду від 07 грудня 2018 року у справі № 369/1028/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 червня 2017 року і ухвалення нового рішення наступного змісту: про задоволення позову частково: стягнути ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у розмірі 5500 грн. (а.с.80-84).

Позивач скористався правом подачі відповіді на відзив, в якій зазначив, що відповідач стверджує, що повністю сплатила борг в розмірі 5500 грн., що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження від 26 січня 2019 року. Але до цього часу позивачем не отримано належно завірений документ, що викликає сумнів, до сьогоднішнього дня жодної копійки не отримав (а.с. 95-97).

Згідно положень ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтями 525, 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк згідно з вказівками закону та договору.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів (ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до вимог ч. 2, 3 ст. 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку.

Відповідно до ст. 1231 ЦК України до спадкоємця переходить обов`язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем.

До спадкоємця переходить обов`язок відшкодування моральної шкоди, завданої спадкодавцем, яке було присуджено судом зі спадкодавця за його життя.

До спадкоємця переходить обов`язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові із спадкодавця за життя спадкодавця.

Майнова та моральна шкода, яка була завдана спадкодавцем, відшкодовується спадкоємцями у межах вартості рухомого чи нерухомого майна, яке було одержане ними у спадщину.

Відповідно до вимог ст. ст. 1281, 1282 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Судом встановлено, що постановою Київського апеляційного суду від 07 грудня 2018 року у справі № 369/1028/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 скасовано рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 червня 2017 року і ухвалено нове рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у розмірі 5500 грн. На примусове виконання рішення суду 18 січня 2019 року видано виконавчий лист. Постановою Головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Києва від 21 червня 2019 року закінчено примусове виконання виконавчого листа від 18 січня 2019 року по справі № 369/1028/14 у зв`язку з повним виконанням рішення суду.

Посилання позивача на визнання відповідачем позову в сумі 5500 грн. не є обставиною, яка свідчить про існування між сторонами договірних правовідносин.

За встановлених обставин суд приходить висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача процентів за користування грошовими коштами на підставі ст. 1048 ЦК України, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів користування відповідачем грошовими коштами за договором позики, який було укладено між позивачем та ОСОБА_6 .

Крім того, відповідач заперечувала проти задоволення позовних вимог, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові.

Як роз`яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для нього.

Виходячи з наведеного, позовна давність застосовується лише у випадку обґрунтованості позову. У разі якщо вимоги позову є необґрунтованими, то суд має відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю.

З огляду на викладене, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відсотків за користування позикою слід відмовити повністю за недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 256, 257, 261, 267, 509, 525, 526, 612, 1048, 1056-1, 1281, 1282, 1231 ЦК України, п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 133, 141, 223, 229, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відсотків за користування позикою відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.Є.Арапіна