КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 753/4786/20
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/13752/2020
Головуючий у суді першої інстанції: Заставенко М.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.

22 грудня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів - Рейнарт І.М., Кирилюк Г.М.,

при секретарі - Максюк І.Г.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 вересня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення, вселення, -

В С Т А Н О В И В :

У березні 2020 року позивачі звернулися до суду з позовною заявою до ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення, вселення, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, щопозивачам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних долях належить квартира АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_5 є колишньою дружиною позивача ОСОБА_3 , яка після припинення шлюбних відносин залишилася проживати у вказаній квартирі.

Починаючи з 2014 року між позивачами та відповідачем відбуваються конфлікти через неможливість проживати спільно у вказаній квартирі. Зазначають, що відповідач чинить перешкоди позивачам у вільному проживанні в квартирі шляхом влаштування конфліктів та зміни замків. За час проживання у квартирі відповідач за комунальні послуги не сплачує, існує заборгованість зі сплати за спожитий газ та воду, було відключене газопостачання.

Вказують, що позивачі не можуть вселитися у вказану квартиру та використовувати її для власного проживання, тобто позбавлені права володіння та користування спільним майном, у зв`язку із чим просили суд усунути перешкоди позивачам у здійсненні права користування та розпорядження майном - квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідача із зазначеної квартири та вселення позивачів.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 16 вересня 2020 року позов задоволено частково.

Вселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині вимог позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивачі подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду в частині незадоволеної вимоги щодо виселення ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 , вважаючи, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначили, що ОСОБА_5 систематично руйнує та псує жиле приміщення (залиття квартири водою, відключення газу через аварійність, зміна замків - примусове відкриття замків), а також систематично порушує правило соціалістичного співжиття та робить неможливим для інших проживання в одній квартирі, оскільки з 2014 року зафіксовано близько 41 виклику поліції через конфлікти, профілактичні заходи були застосовані працівниками поліції при виклику 10.10.2017 року, проте, заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог в апеляційному порядку не оскаржується і судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що позивачі є власниками у рівних долях квартири АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05.07.1995 року (а. с. 7).

Відповідач ОСОБА_5 є колишньою дружиною позивача ОСОБА_3 та зареєстрована у вказаній вище квартирі як член сім`ї разом з їх спільним сином ОСОБА_6 , 1995 року народження.

Згідно Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані відповідач ОСОБА_5 , 1972 р.н. та її сини.

Як вбачається з матеріалів справи, за кв. АДРЕСА_1 станом на 1 лютого 2020 року рахується заборгованість за житлово-комунальні послуги на загальну суму 96368,86 грн. (а.с. 11).

З акту на відключення газу вбачається, що спірна квартира відключена від газопостачання з 19 вересня 2018 року (а.с. 12).

Також з матеріалів справи вбачається, що позивачі неодноразово звертались до правоохоронних органів із заявами, в період з 01 січня 2014 року по 20 листопада 2017 року надійшов 41 виклик поліції за адресою: АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_5 із квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивачі не надали доказів на підтвердження обставин, встановлених ч.1 ст. 116 ЖК України, за яких відповідач ОСОБА_5 підлягала б виселенню зі спірної квартири в порядку ст. 157 ЖК України, зокрема, про те, що до неї належним органом застосовувались заходи запобігання і громадського впливу щодо її поведінки та ці заходи залишились безрезультатними.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції не надав оцінки наданим позивачами доказам, а саме: листу Дарницького УП ГУ НП у місті Києві від 27 листопада 2017 року про те, що позивач ОСОБА_1 10 жовтня 2017 року звертався з повідомленням про подію, яка трапилась за адресою: АДРЕСА_1 , а також він звертався 15 листопада 2017 року з приводу неможливості потрапити до вказаної квартири; висновку Дарницького УП ГУ НП в місті Києві від 08 листопада 2017 року про те, що 10 жовтня 2017 року за адресою: АДРЕСА_1 виник конфлікт між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , для припинення якого були викликані працівники поліції, які провели профілактичні заходи, визначені ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію»; рапорту оперативного чергового Дарницького УП ГУ НП у місті Києві від 15 листопада 2017 року про те, що 15 листопада 2017 року о 10 год. 30 хв. ОСОБА_1 звернувся з повідомленням про виклик поліції за адресою: АДРЕСА_1 з приводу відкриття вхідних дверей до квартири; листу Дарницького УП ГУ НП у місті Києві від 27 листопада 2017 року про те, що в період з 01 січня 2014 року по 20 листопада 2017 року надійшов 41 виклик поліції за адресою: АДРЕСА_1 та стенограмі від 29 листопада 2017 року, які, на думку позивачів, підтверджують факт, що відповідачка систематично руйнує та псує жиле приміщення та систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, з огляду на наступне.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У частині четвертій статті 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно частини другої, четвертої статті 156 ЖК України, за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Положеннями статті 157 ЖК України визначено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до частини першої статті 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення.

Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Беручидоуваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім`ї на підставі ст. 116 ЖК України, без наданняіншого жилого приміщення, факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватися письмовими доказами.

Уматеріалах справи даних про те, що до відповідачки застосовувалися будь-які заходи запобігання чи громадського впливу, відсутні.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відтак, враховуючи, що позивачі не надали доказів на підтвердження обставин, встановлених ч.1 ст. 116 ЖК України, за яких ОСОБА_5 підлягала б виселенню зі спірної квартири в порядку ст. 157 ЖК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для виселення ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 .

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду не спростовують та не впливають на їх правильність.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлене з дотриманням норм діючого законодавства, висновки суду обґрунтовані, відповідають встановленим обставинам справи, та підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 вересня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод шляхом виселення ОСОБА_5 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлений 28 грудня 2020 року.

Головуючий

Судді