РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/2183/19

05 лютого 2020 року м. Костопіль

Костопільський районний суд Рівненської області в складі:

головуючий суддя Цвіркун О. С.

з участю секретаря Забейди А.В.

позивача - ОСОБА_1 , третьої особи - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Костопіль справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просила суд визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 та стягнути з неї судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . Зазначає, що з 14.07.1970 року в цій квартирі зареєстрована відповідачка, однак остання вже 10 років за місцем реєстрації не проживає. Вказала, що факт реєстрації відповідачки у належній їй квартирі порушує її право на вільне розпорядження і користування майном, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, оскільки комунальні платежі нараховуються згідно чисельності зареєстрованих, а не фактично проживаючих осіб. Зважаючи на викладене та керуючись ст. 317, 319, 391, 405 ЦК України, ст. 72, 150 ЖК України просить суд задоволити її позовні вимоги.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задоволити з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином у встановленому законом порядку.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що він є співвласником будинку АДРЕСА_2 , де зареєстрована відповідачка. Вказав, що він заперечує щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки ОСОБА_3 це його матір, вона дійсно на цей час відсутня, однак періодично приїздить до м. Костопіль і проживає за місцем реєстрації.

Суд, заслухавши пояснення позивача, третьої особи, свідків, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, прийшов до переконання, що позов не підлягає до задоволення.

Позивач в обґрунтування позову покликалася на те, що вона є власницею квартири АДРЕСА_1 .

Однак, судом було встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_2 . на праві приватної спільної часткової власності належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зокрема кожному належить по 1/2 частці у будинку, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.20-22) та копією технічногопаспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_2 (а.с.8).

Крім того, належна позивачу 1/2 будинку АДРЕСА_2 . є предметом Договору довічного утримання укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (а.с.44). Однак останній по даний час не здійснив державну реєстрацію права власності на вказану частину будинку.

На підставі зазначеного вище договору довічного утриманні в категорії «Обтяження» державним нотаріусом Костопільської районної державної нотаріальної контори Матросовою А.М. 22.01.2011 року зареєстровано заборону на нерухоме майно, особою, права якої обтяжуються, зазначено ОСОБА_4 , обтяжував ОСОБА_1 , предмет обтяження є 1/2 частки житлового будинку, що належить позивачу.

Згідно наданої інформації відділу обліку та моніторингу інформації реєстрації місця проживання УМС України в Рівненській області відповідач ОСОБА_3 зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 .

Однак, згідно наданої копії будинкової книжки на будинок АДРЕСА_2 , співвласниками якого є позивач та третя особа, відповідач ОСОБА_3 зазначена зареєстрована у вказаному будинку.

Вказаний факт в судовому засіданні підтвердили свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Свідок ОСОБА_5 , в судовому засіданні показала, що позивач ОСОБА_1 є її хрещеною матір`ю, і вона до неї часто приходить додому, вказала, що відповідач ОСОБА_3 прописана у будинку позивачки, однак там не проживає, інколи приїздить.

Свідок ОСОБА_6 , показала, що вона є сусідкою позивача, зазначила, що ОСОБА_3 на цей час не проживає за місцем реєстрації, а проживає у своєї доньки, однак вона на тиждень-два приїздить до м. Костопіль і проживає разом із сином ОСОБА_2 .

Згідно ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.2 ст.363 ЦК України, частка у праві спільної часткової власності за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, переходить до набувача відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст.334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до частин 1, 2 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Частиною 1 статті 358 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (винятки із загального правила можуть встановлюватись законом, зокрема статтею 361 ЦК щодо самостійного права співвласника розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності).

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплено положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (квартиру), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

Відповідно до статті 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік.

Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Однак, визнання особи такою, що втратила право користування житлом, або виселення із житлового будинку, що знаходиться у спільній частковій власності, можливе лише за наявності обумовленої письмової згоди всіх співвласників цього житлового будинку та (або) подання ними спільного позову.

Зазначена правова позиція узгоджується з позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року № 127/17323/15-ц.

В судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_2 , якому на праві спільної часткової власності належить 1/2 будинку АДРЕСА_2 , заперечує, щодо визнання відповідачки ОСОБА_3 такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням.

Окрім того, суд вважає за вірне зазначити, що позивач просила суд визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , однак доказів того, що належна позивачці 1/2 частка житлового будинок АДРЕСА_2 . була виокремлена в окремий об`єкт квартиру АДРЕСА_4 , суду надано не було.

Враховуючи вищевикладені обставини суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 81, 141, 247, 258, 264-265, 268, 273 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду через Костопільський районний суд Рівненської області шляхом подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_6 .

Третя особа: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_6 .

Повний текст рішення складено 10.02.2020 року.

СуддяО. С. Цвіркун