ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/5882/16-ц Номер провадження 22-ц/814/2007/20Головуючий у 1-й інстанції Хіневич В. І. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючої судді: Чумак О.В.

суддів: Дряниці Ю.В., Кривчун Т.О.

за участю секретаря Ткаченко Т.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 червня 2020 року, ухвалене суддею Хіневич В.І., повний текст рішення складено 09.06.2020 р., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди; зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до місцевого суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, в якому, з урахуванням поданих у лютому 2017 року доповнень (т. 1 а.с. 193-195) просив зобов`язати ОСОБА_2 спростувати неправдиву інформацію, викладену про нього та його неповнолітніх сина ОСОБА_3 та доньку ОСОБА_4 , про чисельні крадіжки батьками учнів мобільних телефонів, про побиття охоронця, про розповсюдження батьками учнів наркотичних речовин, на батьківських зборах, в ЗМІ та на телебаченні у той самий спосіб, у який вона була розповсюджена та стягнути з ОСОБА_2 на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 (сто тисяч) грн. та судові витрати.

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до місцевого суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, в якому просила суд зобов`язати ОСОБА_1 спростувати недостовірну інформацію про неї, висловлену у формі словесної образи в такий же спосіб, у який вона була поширена, та стягнути з ОСОБА_1 на її користь 100 000 грн. моральної шкоди, завданої образою, що паплюжить її честь, гідність та ділову репутацію (том 1 а.с. 135-146).

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 червня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди залишено без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_1 публічно вибачитись перед ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , (зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_3 ) - 5 000,00 грн. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в сумі 720 грн. та витрат на проведення експертизи в сумі 7150 грн.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 , відмовлено.

З вказаним рішенням місцевого суду не погодився позивач за первісним, відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 , оскарживши його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, прохає задовольнити його позов та відмовити у задоволенні зустрічного позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що факт розповсюдження ОСОБА_2 у засобах масової інформації та серед вчителів, батьків та учнів неправдивої інформації негативного характеру щодо нього особисто та його родини, підтверджується показами свідків, аудіо- та відеоматеріалами, що містяться у цій справі, а також матеріалами адміністративної справи.

Вказує, що місцевий суд спотворив покази свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ; не відобразив в оскаржуваному рішенні покази свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Зазначає, що його вимоги полягали в захисті немайнового права честі та гідності, яке, вважає, порушено ОСОБА_2 , та полягало в розповсюдженні нею негативної та неправдивої інформації щодо нього та його родини.

Недопущення його до приміщення школи також на думку апелянта є порушенням його немайнових прав на вільне спілкування з власною дитиною, яке обмежено ОСОБА_2 .

Вважає такими, що не відповідають дійсності висновки суду першої інстанції про ненадання ним доказів на підтвердження порушення його немайнових прав або завдання шкоди його немайновим благам.

Не погоджується з висновком експерта, проведеним у цій справі.

Також вказує на те, що ОСОБА_2 не заявляла вимог про зобов`язання надати вибачення.

Зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази понесення витрат у сумі 7150 грн. за проведення експертизи.

Апелянт вважає, що оскільки ОСОБА_2 є директором школи та посадовою особою юридичної особи публічного права, то відповідно до ч. 2 ст. 31 Закону України «Про інформацію» вона не вправі вимагати відшкодування моральної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов до апеляційного суду 14.12.2020 р. ОСОБА_2 прохає залишити без задоволення апеляційну скаргу та залишити без змін рішення місцевого суду, оскільки вважає його таким, що прийняте з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача за первісним та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 , представника відповідачки за первісним та позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_2 адвоката Маслової О.С., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив, що позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 є батьком трьох дітей: ОСОБА_9 , 1999 року народження, ОСОБА_10 , 2008 року народження та ОСОБА_11 , 2010 року народження. Сім`я є багатодітною (том 4 а.с. 84-91).

Його діти ОСОБА_12 та ОСОБА_13 станом на вересень 2016 року навчалися у Кременчуцькому ліцеї №11, зокрема, ОСОБА_13 навчався в першому класі та відвідував групу подовженого дня зі сном, що не заперечувалося сторонами.

Відповідно до наказу управління освіти Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області № 739 о-с від 06.12.2007 року ОСОБА_2 призначена виконувати обов`язки директора ліцею № 11 на умовах контракту.

Згідно наявних у матеріалах справи подяк, грамот та дипломів, за роки роботи на вказаній посаді ОСОБА_2 зарекомендувала себе позитивно, є висококваліфікованим спеціалістом та організатором навчального процесу.

ОСОБА_2 характеризується тим, що має ґрунтовну теоретичну та практичну підготовку, бачення педагогічних проблем, має чітко вироблену життєву позицію та користується авторитетом у колег, учнів та батьків (том 1 а.с. 138-146).

Також місцевий суд встановив, що 16 вересня 2016 року у Кременчуцькому ліцеї №11 стався випадок самовільного залишення двох учнів першого класу групи подовженого дня зі сном. Одним з дітей був син ОСОБА_1 ОСОБА_13 . До їх пошуку було залучено працівників поліції, якими дітей було знайдено на території міста Кременчука.

За повідомленням заступника начальника відділення поліції № 1 КВП ГУНП України в Полтавській області від 02.11.2016 року №14574/115/108/02-16 за наслідками розгляду повідомлення, ОСОБА_1 щодо того, що 16.09.2016 року близько 16-30 годин донька ОСОБА_9 прийшла до Кременчуцького ліцею № 11 забрати свого молодшого брата гр. ОСОБА_11 , 2010 р.н. та не виявила його у школі, місце знаходження хлопчика було не відоме. Працівниками кримінальної поліції в справах дітей, перевірено даний факт та встановлено, що гр. ОСОБА_11 разом зі своїм однокласником перебуваючи у групі продовженого дня в ліцеї № 11 самовільно залишили місце навчання не попередивши викладача ОСОБА_14 , яка протягом 3-х годин не звертала уваги на відсутність дітей. Працівники поліції знайшли дітей в центральній частині міста близько 17:30. На даний час в ліцеї проведено службову перевірку і гр. ОСОБА_14 звільнена з ліцею № 11наказом №41-ос від 19.09.2016 року (том 1 а.с. 185).

Наказом директора ліцею № 11 ОСОБА_2 № 270-о/д від 28.08.2016 р. «Про заборону перебування сторонніх осіб на території та в приміщенні ліцею» зокрема затверджено Положення про організацію пропускного режиму і правила поведінки відвідувачів будівель Кременчуцького ліцею № 11 та укладено договір № 1/6 від 01.09.2016 р. «Про охорону об`єктів підрозділами охорони охоронного агентства ПП «ЩИТ» (т. 2 а.с. 9-15, 18-28).

Як вказав у первісному позові ОСОБА_1 , введені директором ліцею обмеження з метою забезпечення безпеки дітей, про обмежений доступ батьків до ліцею спричинило невдоволеність організацією учбового процесу в ліцеї та створення йому перешкод у вільному пересуванні ліцеєм.

Зокрема, 27 вересня 2016 року, прибувши до ліцею № 11 за своїм сином, охоронець не хотів пропускати його до закладу, посилаючись на наказ МОН № 2 від 06.01.2015 року «Щодо заходів безпеки у навчальних закладах» та запропоновано залишатись чекати сина на вулиці.

30 вересня 2016 року, з`явившись особисто до приймальні директора ліцею № 11 з письмовим запитом, в якому він просив надати письмові пояснення щодо не допуску батьків у приміщення ліцею, директор ліцею № 11 відмовилась приймати його запит та викликала поліцію.

Вважаючи, що такі дії директора Кременчуцького ліцею № 11 є суспільно значимими подіями, ОСОБА_1 звернувся до засобів масової інформації, вважаючи, що ОСОБА_2 порушує не тільки його права, а і права усіх батьків, які він має намір захистити.

Внаслідок звернення позивача до журналістів, ними за результатами інтерв`ю із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період жовтня-листопада 2016 року виготовлено та розміщено ряд статей у електронному виданні газети «Кременчуцький телеграф» та ТРК «Візит». Крім цього, про ці події описувалося в виданні «Програма плюс» за заявою іншого з батьків учнів ліцею.

ОСОБА_1 вказував, що під час чисельних інтерв`ю ОСОБА_2 продовжувала його його ображати, та його неповнолітнього сина, батьків, учнів ліцею.

Ознайомившись із статтями газети Кременчуцький телеграф за 01.10.2016 р., 25.10.2016 р., 23.11.2016 р. ОСОБА_1 виявив, що їх зміст та вирази ОСОБА_2 , викладені у цих статтях, є такими, що посягають на його честь, гідність та ділову репутацію.

Так, у статті «Что-то нехорошее происходит в Кременчугском лицее № 11» від 01.10.2016 р., на думку ОСОБА_1 , зазначена неправдива, образлива та ганебна інформація про те, що:

«Папа во время прогулки спрятался в кустах и подозвал сына. Никому ничего не сказав, он увел мальчика из школы. Мы начали ему звонить, а он через полтора часа привел ребенка только потому, что забыл в школе куртку и портфель. Мы его после этого даже не вызывали, ну, думаем, мало ли, может, он так пошутил неудачно, может случайно. Просто с ним побеседовал учитель, попросил больше так не делать».

У статті «Что-то нехорошее происходит в Кременчугском лицее № 11» від 01.10.2016 р., на думку ОСОБА_1 , зазначена неправдива, образлива та ганебна інформація про те, що:

«У нас такая ситуация сложилась в лицее в этом году, что за неделю, прямо из вестибюля школы, у детей пропало 3 мобильных телефона».

У статті «Что-то нехорошее происходит в Кременчугском лицее № 11» від 01.10.2016 р., на думку ОСОБА_1 зазначена неправдива, образлива та ганебна інформація про те, що:

«Есть указ МОН, датированный еще прошлым годом, который запрещает пребывание на территории школы тем, кто не имеет отношения к процессу обучения. Такая система уже работает в лицее № 4, школах № 10, №19, №1 это те, которые я знаю. Мы ограничили доступ родителей с понедельника».

У статті «Что-то нехорошее происходит в Кременчугском лицее № 11» від 01.10.2016, на думку ОСОБА_1 зазначена неправдива, образлива та ганебна інформація про те, що:

«Недавно был случай, когда один отец доставали из кармана свой телефон, и у него остуда выпал сверток с «травой». Этот пакет нашел охранник это стало последней каплей, и я решила ограничить доступ родителей в помещение, а этот папа просто не понимает, он каждый день прорывается в помещение, дерется с охранником, кричит, что его это не интересует».

У статті «Что-то нехорошее происходит в Кременчугском лицее № 11» від 01.10.2016 р., на думку ОСОБА_1 зазначена неправдива, образлива та ганебна інформація про те, що:

« ОСОБА_15 попросила его выйти в вестибюль, он упирался не хотел идти. Я попросила его, чтобы его жена принесла и зарегистрировала это обращение в приемный день. Сегодня в школе его никто не закрывал. Мы вместе спустились в вестибюль и стали ждать приезда полиции. Так как родители уже забрали учеников 1-2-х классов, а за 3-4-ми еще не начали приходить, мы закрыли дверь, как обычно. Сергея мы предупредили, чтобы он не уходил до приезда патруля, но если бы он попытался уйти мы бы ему не препятствовали».

У статті «Что-то нехорошее происходит в Кременчугском лицее № 11» від 01.10.2016 р., на думку ОСОБА_1 зазначена неправдива, образлива та ганебна інформація про те, що :

«Я считаю, что конфликта бы не было, если бы он тихонько пришел, забрал документы и перевел детей в другую школу, раз тут все так плохо, включая директора. Я, конечно же, ничего такого рекомендовать ему не буду и детей мы его не выгоним, но раз ему все так не нравится, то почему он не хочет их перевести?».

У статті «Что-то нехорошее происходит в Кременчугском лицее № 11» від 01.10.2016 р., на думку ОСОБА_1 зазначена неправдива, образлива та ганебна інформація про те, що:

«У меня сейчас полная заполненность лицея учащимися. В вестибюле одновременно находится больше 500 человек, - говорит ОСОБА_16 . - Если добавить сюда ещё и первоклашек с родителями, то это ещё плюс 200 человек. У меня возникнет неуправляемая ситуация там. Учителя встречают детей в вестибюле, я не понимаю, зачем там находиться родителям. Я не знаю ни одного законодательного акта, согласно которому, родители должны приводить и забирать ребёнка из школы. ОСОБА_17 в первом классе должен уже знать маршрут и уметь самостоятельно добираться из дома в школу и обратно. Если ребёнок не может самостоятельно одеться, то он, наверное, ещё не готов к школе и я рекомендовала бы таким родителям забрать своих детей и вернуться в детский сад».

Проаналізувавши первісний позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції правильно послався на те, що позивач фактично не погоджується з організацією навчально-виховного процесу, незгодою про введення адміністрацією школи контрольно-пропускного режиму до ліцею № 11 та з мотивами введення такого режиму, який на його думку порушує його права на вільний доступ до навчального закладу та можливістьт приймати участь в освітньому процесі.

При цьому, він зазначив, що його образили висловлювання директора ОСОБА_2 про «чисельні крадіжки батьками учнів мобільних телефонів, про побиття охоронця, про розповсюдження батьками учнів наркотичних речовин, на батьківських зборах.

З цього приводу він та інші батьки учнів ліцею зверталися до адміністрації ліцею № 11, Міністерства освіти, Управління освіти м. Кременчука, правоохоронних органів, що підтверджується копіями листів, наданих у суді першої інстанції та відповідями на них (том 1 а.с. 30-43, 56-72, 79-80, 130, 185-187).

Також на обґрунтування первісного позову позивачем ОСОБА_1 до матеріалів справи долучено ряд дисків із звукозаписами, а також витребувано судом, з яких вбачається, що до Кременчуцького ліцею № 11 неодноразово викликалась патрульна поліція для врегулювання конфлікту між ОСОБА_1 та адміністрацією навчального закладу та звернення до преси з метою надання більшого розповсюдження даної інформації та висвітлення її у ЗМІ (том 1 а.с. 172, 174, 178,192; том 2 а.с. 30, 52).

Згідно висновку від 23.11.2016 року про результати розгляду матеріалу за повідомленням ОСОБА_1 , наданого ст. інспектором відділення поліції №1 КВП ГУНП України в Полтавській області капітаном поліції Сорокіним Р.І., 15.11.2016 року до відділення поліції № 1 Кременчуцького ВП ГУНП в Полтавській області надійшло повідомлення від гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з проханням провести перевірку щодо директора Кременчуцького ліцею № 11, який розташований за адресою: м. Кременчук, вул. Першотравнева 53, гр. ОСОБА_2 в зв`язку з приховуванням інформації про кримінальне правопорушення. В ході проведення перевірки встановлено, що 25.10.2016 року гр. ОСОБА_2 під час батьківських зборів повідомила інформацію про те, що у когось з батьків учнів з карману в ліцеї № 11 випав пакет з марихуаною.

Як пояснив заступник директора з виховної роботи гр. ОСОБА_18 , що в середині вересня 2016 року близько 11:00-12:00 до нього звернувся охоронник ліцею та показав паперовий згорток з рослинною речовиною зеленого кольору.

Він розповів, що знайшов згорток в холі ліцею після того, як батьки привели своїх дітей на навчання. Згорток з речовиною було знищено. Що саме за речовина була в згортку без висновку експерта встановити не можливо. Про даний факт було повідомлено директора ліцею гр. ОСОБА_2 . В даній події відсутні ознаки кримінального чи адміністративного правопорушення (том 1 а.с. 184).

Як убачається з матеріалів справи, на ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення та постановою судді Крюківського районного суду м. Полтави від 16.12.2016 року провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП України закрито у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення (матеріали справи № 537/4993/16-ц, том 1 а.с. 126-129).).

Згідно листа від 13.02.2017 № 67 за підписом директора ліцею Бикової Н.О. повідомлено ОСОБА_1 , що стосовно особистого конфлікту 26.01.2017 року з охоронцем охоронної фірми « ІНФОРМАЦІЯ_3 » їм не відомо, однак з керівництвом ПП «Щит» про виконання охоронцем своїх функцій у повному обсязі, згідно договору, проведена бесіда (том 1 а.с. 187).

Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що висловлювання директора ліцею ОСОБА_2 про чисельні крадіжки батьками учнів мобільних телефонів, побиття охоронця, розповсюдження батьками учнів наркотичних речовин стосуються невизначеного кола осіб та не порушують прав позивача ОСОБА_1 .

Крім цього, місцевий суд дійшов висновку про те, що до участі у справі не залучено співвідповідачами власника веб-сайту, на якому розміщена оспорювана позивачем інформація, та автора статей.

Також місцевий суд зазначив, що оскільки статті з Інтернет-ресурсу газети «Кременчуцький телеграф» не містять відомостей про вказівки на особистість ОСОБА_1 , порушень його немайнових прав або завдання шкоди його немайновим благам не вбачається.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Як закріплено у ст. 3 Конституції України, честь і гідність людини визнається найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ст. 28 Конституції України, кожен має право на повагу до його гідності.

Статтею 34 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Водночас, відповідно до статті 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно із ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 201 ЦК України встановлено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Відповідно до ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Як визначено частиною першою ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, ділова репутація, ім`я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

У пункті 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК України в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.

Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Як зазначив у постанові від 30.09.2019 р. Верховний Суд у справі N 742/1159/18, відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

У випадку коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем.

При опублікуванні чи іншому поширенні оспорюваної інформації без зазначення автора (наприклад, у редакційній статті) відповідачем у справі має бути орган, що здійснив випуск засобу масової інформації.

Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.

Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

Якщо недостовірна інформація, що принижує честь, гідність чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів суди мають керуватися нормами, які регулюють діяльність засобів масової інформації.

Аналогічний правовий висновок висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 13 лютого 2019 року справа N 439/1469/15-ц, провадження N 61-5189св18.

Статтею 33 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання позову та до 03.08.2017 р.) та ст. 51 ЦПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017 року) передбачено право суду першої інстанції за клопотанням позивача залучити до участі у справі співвідповідача чи замінити неналежного відповідача.

Як правильно вказав місцевий суд в оскаржуваному рішенні, при розгляді цієї справи позивач за первісним позовом не заявляв клопотань про залучення співвідповідачами власників веб-сайту, на яких відбулося поширення оспорюваної ним інформації, та авторів, які розміщували цей матеріал, а саме Інтернет-ресурс газета «Кременчуцький телеграф».

Тоді як суд апеляційної інстанції позбавлений можливості на стадії апеляційного провадження здійснювати залучення співвідповідачів.

При розгляді справ про захист честі, гідності та ділової репутації, слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії").

Так, особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбаченого статтею 10 Конвенції.

Такі правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі N 398/3481/18 (провадження N 61-14029св19), від 20 березня 2019 року у справі N 758/14324/15-ц (провадження N 61-19478св18), 24 квітня 2019 року у справі N 569/5269/16-ц (провадження N 61-508св17), від 20 травня 2019 року у справі N 591/7099/16-ц (провадження N 61-34159св18) та від 19 червня 2019 року у справі N 380/951/17 (провадження N 61-31057св18).

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про те, що у тезах, які просить визнати недостовірними та такими, що не відповідають дійсності позивач наводить узагальнені вислови відповідачки ОСОБА_2 , які на його думку, сприяли введенню у закладі освіти Кременчуцькому ліцеї № 11 пропускного режиму.

На думку позивача за первісним позовом, порушуючи його права та поширюючи недостовірну інформацію про нього на Інтернет-ресурсі газети «Кременчуцький телеграф» за посиланням www.telegraf.in.ua, відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 , яка є директором ліцею № 11, повідомила, що мав місце випадок, що під час прогулянки батько учня заховався у кущах та підізвав свого сина. Нікому нічого не сказавши, він забрав хлопчика зі школи.

Також ОСОБА_2 висловлювалася про чисельні крадіжки батьками учнів мобільних телефонів, побиття охоронця, розповсюдження батьками учнів наркотичних речовин.

Саме цю інформацію, яка на думку позивача є неправдивою та була поширена щодо нього ОСОБА_2 у засобах масової інформації та на батьківських зборах, ОСОБА_1 просив спростувати.

Між тим, суд першої інстанції, проаналізувавши наведені ОСОБА_1 доводи та наявні у справі докази, дослідивши зміст статей від 01.10.2016 р., ІНФОРМАЦІЯ_4 та 23.11.2016 р., опублікованих на Інтернет-ресурсі газети «Кременчуцький телеграф» за посиланням www.telegraf.in.ua., які також надані ним до позовної заяви, дійшов правильного висновку про те, що їх зміст не містить інформації, яка порушує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , оскільки у них відсутні посилання на безпосередньо його особу.

Судом першої інстанції надано правильну правову оцінку твердженням ОСОБА_2 щодо необхідності введення пропускного режиму у ліцеї № 11 з підстав крадіжок мобільних телефонів та поширення батьками інфекційних захворювань та вірно зазначено про те, що ця інформація не є недостовірною, оскільки зазначені обставини є оціночними судженнями, виражені безпосередньо нею при виконанні службових обов`язків, у той час як з огляду на обсяг дискреційних повноважень директора ліцею № 11, ОСОБА_2 на законних підставах та в межах повноважень прийняла відповідне рішення про обмеження відвідування закладу сторонніми особами.

Такі висновки суду узгоджуються із п. 42 рішення Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року у справі "Українська прес-група проти України" (заява N 72713/01) у якому зазначено, що навіть, якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний баланс для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшенням за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення DEHAES GIJSELS v. BELGIUM, параграф 47).

Крім цього, судом першої інстанції надано вірну правову оцінку доводам позивача стосовно висловлювань ОСОБА_2 щодо перебування позивача у нетверезому стані, а також відеозаписам, звукозаписам телефонних дзвінків до поліції, листам батьків учнів ліцею до державних органів, та вірно послався на те, що вказані докази не містять в собі відомостей про порушення честі, гідності та ділової репутації ОСОБА_1 , та підтверджують наявність конфлікту між адміністрацією ліцею № 11 та ОСОБА_1 .

З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оспорювана позивачем за первісним позовом інформація, яку на його думку поширила про нього ОСОБА_2 , поширена не про позивача безпосередньо та є її оціночними судженнями, висловлює власні погляди, містить критичні висловлювання та припущення.

Крім цього, з огляду на публічність ОСОБА_2 у зв`язку із перебуванням на посаді директора Кременчуцького ліцею № 11, оспорювана інформація входить до предмету суспільного інтересу. Стилістика інформації та застосовані мовні обороти не мають стверджувального характеру з посиланням на конкретні факти стосовно ОСОБА_1 . У зв`язку з чим, не було порушено балансу між приватним інтересом щодо захисту репутації позивача та публічним інтересом знати суспільно необхідну інформацію.

При цьому, суд першої інстанції правильно зазначив, що оспорювана ОСОБА_1 інформація в Інтернет-ресурсі газети «Кременчуцький телеграф» була поширена не про нього, оскільки жодних відомостей про вказівки на його особистість наведені позивачем статті з Інтернет-ресурсу газети «Кременчуцький телеграф» не містять.

Таким чином, доказів, які б доводили існування порушень немайнових прав позивача ОСОБА_1 , ним не надано.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

З огляду на вищенаведене, посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на доведеність факту розповсюдження ОСОБА_2 у засобах масової інформації та серед вчителів, батьків та учнів неправдивої інформації негативного характеру щодо нього особисто та його родини, не підтверджені належними доказами, зводяться до переоцінки доказів, яким місцевим судом надано правильну правову оцінку.

Недопущення позивача до приміщення ліцею, де навчаються його діти, не може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності, оскільки це стосується організації освітнього процесу в ліцеї, з яким не погоджується ОСОБА_1 , що може бути предметом оскарження в окремому судовому порядку.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що суд не відобразив у рішенні покази свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , не приймаються до уваги колегії суддів, оскільки, як убачається з матеріалів справи, ці свідки були допитані при розгляді справи іншим складом суду. Тоді як після відведення судді Маханькова О.В. розгляд справи розпочато заново суддею Хіневичем В.І. На виклики суду вказані свідки не з`являлися та, відповідно, не допитувалися, що підтверджується наявними у справі матеріалами (т. 3 а.с. 32, 46, 62-63, 69-70, 75, 85,89, 93-94, 96, 103-104, 113-115, 152, 165, 171-172, 177, 197, 206-207, 226-227, 238-239, 251-252, 253,257-259; том 4 а.с. 2-9, 12-13, 15, 24-28, 40-41, 52-53, 56-57, 92).

Покази свідка ОСОБА_5 та ОСОБА_19 відображені в оскаржуваному рішенні відповідно до змісту їх показів, зафіксованих на диску звукозапису під час технічної фіксації судового засідання, в якому вони були допитані (т. 3 а.с. 226-227, 242-244).

Перевіряючи висновки суду першої інстанції в частині часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів встановила наступне.

Обґрунтовуючи зустрічний позов та не погоджуючись з наведеними у первісному позові доводами, ОСОБА_2 вказала про те, що ситуація, що сталася з його сином 16.09.2016 року, розібрана. Винний викладач звільнена, з іншими проведено бесіду. З її сторони, як керівника навчального закладу, здійснено всі заходи. Крім того, враховуючи різні негативні ситуації, з метою забезпечення безпеки дітей, нею було видане розпорядження про обмеження допуску до ліцею осіб, які не пов`язані з навчально-виховним процесом закладу, з приводу чого ОСОБА_1 виражалося невдоволення.

Зазначала, що 27 вересня 2016 року, близько 18 год. 00 хв., виходячи зі свого робочого кабінету вона побачила, як до її кабінету, розташованому на другому поверсі, сходами піднімається батько одного з учнів, відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 .

Оскільки робочий час закінчився, вона, зачинивши кабінет, збиралась спуститись на перший поверх перевірити роботу ліцею.

ОСОБА_1 , побачивши її, почав висловлювати своє невдоволення пропускною системою ліцею, а в подальшому, в присутності педагогічного колективу, а саме класоводу ОСОБА_20 , заступника директора ліцею № 11 ОСОБА_21 , вчителя початкових класів ОСОБА_22 , охоронця ОСОБА_23 та оточуючих дітей з батьками образив її, назвавши голосно «дурою».

Вважає, що цією образою принижена її честь та гідність, ділова репутація, так як вона працює директором Кременчуцького ліцею № 11 Кременчуцької міської ради Полтавської області.

Також стверджує, що їй заподіяно моральну шкоду, яка виразилася в моральних стражданнях та переживаннях, оскільки відповідач принизив її перед іншими людьми та висловив образу, що вона «дура», що є неприпустимим та принизливим, що у свою чергу відобразилось на її здоров`ї як моральному так і фізичному.

У зв`язку з чим просила зобов`язати ОСОБА_1 спростувати недостовірну інформацію про неї, висловлену у формі словесної образи, в такий же спосіб, у який вона була поширена. Також просила суд стягнути з останнього на її користь 100 000,00 грн. моральної шкоди, завданої образою, що паплюжить її честь, гідність та ділову репутацію.

Задовольняючи частково вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з доведеності того факту, що відповідач за зустрічним ОСОБА_1 висловив по відношенню до ОСОБА_2 образу, назвавши її «дурою», та з урахуванням висновку експерта дійшов висновку про необхідність зобов`язати ОСОБА_1 публічно вибачитися перед ОСОБА_2 за висловлену образу.

При цьому, місцевий суд послався на те, що оскільки вказана фраза була сказана не лише при колегах відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 , а й при дітях та їх батьках, то такий спосіб захисту, про який просила позивачка, як спростування недостовірної інформації про неї висловлену у формі словесної образи в такий же спосіб, у який вона була поширена, є некоректним.

Крім цього, суд першої інстанції вважав обґрунтованим стягнення з відповідача моральної шкоди у сумі 5000 грн.

Колегія суддів частково погоджується з висновками місцевого суду, з огляду на таке.

Відповідно до ст.34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожний має право поширювати інформацію в любий спосіб - на свій вибір.

Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин (п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи").

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно ст. 23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болі і стражданнях, що особа зазнала в зв`язку з каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв`язку з протиправною поведінкою у відношенні його; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв`язку з ушкодженням чи знищенням майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації. Моральна шкода стягується незалежно від стягнення майнової шкоди.

У пункті 3 постанови N 4 Пленуми Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" указується, зокрема, порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні відносин з оточуючими людьми, настання інших негативних наслідків. Звідси, потерпілий вважається зазнавшим моральну шкоду, якщо він перетерпів душевні страждання у виді негативних змін душевно-психологічного функціонування організму чи фізичні страждання у виді негативних змін біологічного функціонування організму.

Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 5 Постанови N 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні.

У пункті сьомому вищевказаної зазначено, що заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.

У п. 9 цієї Постанови роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються зокрема висновками експертів.

Згідно ст. 102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи.

За ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Як убачається з матеріалів справи, відповідно до ухвали місцевого суду від 20.06.2017 року Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса за клопотанням позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 проведено судову експертизу.

Відповідно до висновку судової лінгвістичної (семантично-текстуальної) експертизи писемного мовлення № 1422 від 29.05.2018 р., висловлювання «ти дура!» (у контексті, наведеному в ухвалі суду від 20.06.2017 року) містить негативну інформацію про адресата ОСОБА_2 .

Дане висловлювання виражає грубе звернення до адресата з метою образити його, засудити його поведінку і має образливий характер.

Питання №2, №3 експертом не вирішувались через причини наведені в п.2-3 дослідження (том 2 а.с. 113-114, 210-212).

Допитана в судовому засіданні експерт Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса ОСОБА_24 суду пояснила, що висловлювання «ти дура» як у запитальній так і ствердній формі має образливий характер.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказував про те, що не погоджується з цим висновком експерта.

Між тим, доказів на його спростування ним не надано. Клопотань про призначення у справі комісійної чи комплексної експертизи від нього не надходило. Сумнівів у правильності чи обґрунтованості вказаного висновку експерта судами не встановлено.

Отже, висновок експерта є належним доказом на підтвердження встановлених у ньому обставин.

З урахуванням вищенаведеного, місцевим судом правильно встановлено, що висловлювання ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_2 «ти дура», носить образливий та принизливий характер, порочить гідність, честь та ділову репутацію ОСОБА_2 , та порушує її немайнові права, враховуючи, що остання обіймає посаду директора ліцею.

Вказане висловлювання було сказано у присутності колег, дітей та їх батьків, і ставить під сумніви її авторитет, здібності й повагу до неї як до педагога.

Між тим, покладаючи на ОСОБА_1 зобов`язання публічно вибачитись перед ОСОБА_2 , суд першої інстанції не звернув увагу на те, що вказана вимога не заявлялась позивачем.

Крім того, у п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" роз`яснено, що відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Суд не вправі зобов`язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК ( 435-15 ).

Таким чином, суд не міг покласти на відповідача ОСОБА_1 зобов`язання вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено діючим законодавством.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та невірно в цій частині обрав спосіб захисту порушеного права.

У зв`язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_1 в цій частині підлягає задоволенню, а рішення місцевого суду в частині його зобов`язання публічно вибачитися перед ОСОБА_2 скасуванню.

При цьому, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки місцевого суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральної шкоди в сумі 5000,00 грн., виходячи з характеру й обсягу фізичних, душевних і психічних страждань, що зазнала позивачка за зустрічним позовом внаслідок неправомірних дій відповідача, який висловив відносно неї образу, та виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості.

Такий спосіб захисту порушеного немайнового права ОСОБА_2 за висловлену образу у даному випадку є належним, відповідає ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» та в повній мірі забезпечить його відновлення.

Також колегія суддів вважає, що наявні підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині скасування рішення суду першої інстанції про стягнення з нього витрат за проведення експертизи, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, пов`язані з проведенням експертизи .

За змістом ст. 139 ЦПК України, розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вказувалося вище, ухвалою суду від 20.06.2017 року за клопотанням ОСОБА_2 у цій справі призначено судову лінгвістичну (семантично-текстуальну) експертизу писемного мовлення, проведення якої доручено експертам Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса. Оплата за проведення експертизи покладена на ОСОБА_2 (том 2 а.с. 113-114).

21.02.2018 р. до суду надійшов рахунок № 205 від 01.02.2018 р. про оплату вказаної експертизи, вартість якої визначена 7150,00 грн. 9том 2 а.с. 179-180).

За повідомленням експерта, яке надійшло до місцевого суду 02.07.2018 р. разом з висновком експерта, (том 2 а.с. 209-212), експертиза вартістю 7150,00 грн. оплачена. Між тим, інформації щодо платника у цьому повідомленні не зазначено.

ОСОБА_2 також не надано місцевому суду банківських квитанцій, чи платіжних доручень тощо, на підтвердження того, що нею сплачено 7150,00 грн. за проведення експертизи відповідно до наданого експертом рахунку.

Отже, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази понесення ОСОБА_2 витрат за проведення експертизи.

Тому рішення в цій частині підлягає скасування з ухваленням нового про відмову у стягненні витрат за проведення експертизи.

Твердження апелянта про те, що оскільки ОСОБА_2 є директором школи та посадовою особою юридичної особи публічного права, то відповідно до ч. 2 ст. 31 Закону України «Про інформацію» вона не вправі вимагати відшкодування моральної шкоди, - не приймаються до уваги, так як позов пред`явлений ОСОБА_2 як фізичною особою.

Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України. з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги, пропорційно до розміру задоволених вимог (50%), у сумі 3218 грн.40 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. п. 3,4, ст.ст. 382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 червня 2020 року в частині зобов`язання ОСОБА_1 публічно вибачитися перед ОСОБА_2 , а також стягнення витрат за проведення експертизи скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в частині стягнення витрат за проведення експертизи.

В іншій частині рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3218 грн.40 коп. в рахунок відшкодування витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст рішення складено 28.12.2020 р.

Головуючий суддя О.В.Чумак

Судді: Ю.В. Дряниця

Т.О.Кривчун