ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1858/20 Справа № 199/4276/19 Суддя у 1-й інстанції - Руденко В. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2019 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про визнання автомобіля особистою приватною власністю, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2019 року позивач звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля.

Мотивуючи свій позов вказав, що 03 вересня 2015 року між позивачем та ОСОБА_1 було укладено шлюб, на тепер шлюб між сторонами не розірвано, проте разом не проживають з 20 квітня 2019 року.

За час перебування у шлюбі, а саме 17.04.2019 року було придбано за спільні кошти відповідно до договору купівлі - продажу ТСЦ 1242/2019/148840 автомобіль «MAZDA» модель СХ-7 2009 року випуску VIN-код НОМЕР_8 державний номерний знак НОМЕР_1 . Ціна цього договору склала 220 723 гривні. Через декілька днів після придбання вище вказаного автомобілю ОСОБА_1 , не ставлячи позивача до відома, зібрала свої речі та на вище вказаному придбаному автомобілі, забравши усі правовстановлюючими на нього документами, поїхала жити до своєї матері ОСОБА_3 . 26.04.2019 року даний автомобіль був відчужений на користь ОСОБА_3 відповідно до договору 6530/19/001188 від 26.04.2019 року у ТСЦ МВС №1242. Ціна цього договору склала 9909,3 доларів США, що складає в перерахунку на гривню 259 642 гривні. Позивач вважає, що вище вказаний договір, купівлі-продажу автомобіля є таким, що укладений без його згоди, тому повинен бути визнаний недійсним, оскільки укладений без письмової згоди позивача та відносно майна, яке є цінним.

У липні 2019 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_1 , в якій відповідач просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на автомобіль марки «Mazda», модель - «СХ-7», 2009 року випуску, колір - червоний, номер кузова - НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію - НОМЕР_3 , номерний знак - НОМЕР_1 , за період: з моменту придбання - з 17 квітня 2019 року до моменту його реалізації ОСОБА_3 - 26 квітня 2019 року.

Мотивуючи свій позов зазначала, що перебуває у шлюбі з позивачем. 17 квітня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу №1242/2019/1418840 транспортного засобу мари «Mazda», модель «СХ-7», 2009 року випуску, колір - червоний, номер кузова НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію - НОМЕР_3 , номерний знак - НОМЕР_1 , ціна транспортного засобу становила - 220 723,00 гривень. Перереєстрацію автомобіля повністю здійснювала ОСОБА_1 , без участі ОСОБА_2 Автомобіль був придбаний нею за її власні кошти, а саме: гроші, які залишись від продажу автомобіля марки «Опель» за 4000 доларів США, який був придбаний 17.05.2007р. до шлюбу з ОСОБА_2 , друга частина грошей у розмірі 5 000,00 доларів США - отримані від матері ОСОБА_3 .

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2019 року у задоволенні первісного та зустрічного позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні її зустрічного позову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її зустрічні позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не доведені обставини, що мають значення для справи.

Також, скаржник зазначає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Встановлено, що сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі з 03.09.2015 року.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 05 листопада 2019 року шлюб було розірвано рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська.

15 травня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Запорізький автомобільний завод» та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу автомобіля № 782, відповідно до умов якого останньою було придбано автомобіль марки «Opel», модель Astra OTGF69, номер кузова - VIN - НОМЕР_5 .

Відповідно до довіреності від 16 березня 2019 року, відповідач уповноважив ОСОБА_6 розпоряджатись (продавати, здавати в оренду тощо) належний їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 , виданого 01.04.2011 року Дніпропетровським ВРЕР-1 УДАІ ГУМВС України в Дніпропетровській області автомобілем марки «Opel», модель Astra OTGF69, номер кузова - VIN- НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_7 .

Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу № 1242/2019/14188840 від 14.04.2019 року між ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_1 , остання придбала автомобіль «Mazda», модель «СХ-7», 2009 року випуску, колір - червоний, номер кузова НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію - НОМЕР_3 , номерний знак - НОМЕР_1 , ціна транспортного засобу становила - 220 723,00 гривень.

Відповідно до Договору комісії № 6530/19/001188 від 26 квітня 2019 року автомобіль «Mazda», модель «СХ-7», 2009 року випуску, колір - червоний, номер кузова НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію - НОМЕР_3 , номерний знак - НОМЕР_1 відповідачем ОСОБА_1 було передано ТОВ «Домінанта Інвест» для реалізації., який останнім 26.04.2019 року був переданий на підставі договору купівлі-продажу №6530/19/001188 у власність відповідача ОСОБА_3 .

Щодо доводів апеляційної скарги про визнання автомобілю особистою приватною власністю колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування та докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В контексті справи, що розглядається, використовуючи загальне правило застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, слід вважати, що одержане одним із подружжя як набувачем під час перебування в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, в даній справі це позивачка за зустрічним позовом, зобов`язана довести обставини, що його спростовують.

Зокрема, за п.3 ч.1 ст.57 СК України довести, що хоча право власності на спірний автомобіль набутий в період шлюбу, проте це майно було придбано за кошти ОСОБА_1 , що належали їй особисто.

Проте, апелянт не довела ні суду першої, ні апеляційної інстанції належними, достовірними та допустимими доказами, що спірний автомобіль «Mazda» був придбаний за її особисті кошти, оскільки остання не підтвердила факту, що автомобіль «Opel» модель Astra вибув з її власності на підставі договору купівлі-продажу за 5000 доларів США.

Крім того, апелянтом не підтверджено належними доказами укладення договору дарування 5000 доларів США між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Частиною статті 177 ЦК України визначено, що об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановлений законом.

Згідно п.3 ч. 1 ст. 208 ЦК України зазначено, що у письмовій формі належить вчиняти правочин фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 ЦК України.

Нотаріально посвідченого договору дарування грошей між апелянтом та її матір`ю не укладалось.

Тому, показання свідків, не є допустимими доказами в підтвердження отримання коштів ОСОБА_1 в якості дарунку від матері і що саме ці кошти, крім іншого, були направлені на купівлю саме спірного автомобілю.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

За загальним правилом, встановленим статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1)майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2)майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею /ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя, визначені у статті 60 СК України).

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15.

Водночас у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 зроблено висновок про те, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 07 листопада 2018 року у справі №405/2391/15-ц та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Отже, тягар доказування обставин для спростування презумпції спільності права власності подружжя на автомобіль покладається на відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 , яка її спростовує.

Однак, як було зазначено колегією суддів вище, апелянт, в супереч ст.81 ЦПК України не довела обставин, на які вона посилалася в зустрічній позовній заяві, обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання автомобілю особистою приватною власністю.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

В іншій частині судове рішення не оскаржувалось, а тому не переглядалось судом апеляційної інстанції.

Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2019 року у оскаржуваній частині - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П.Красвітна

І.А. Єлізаренко