Справа № 755/6694/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" вересня 2020 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді - САВЛУК Т.В.

за участі секретаря Бурячек О.В.,

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представник позивачів - адвокат Сініцина О.П.,

відповідач - не з`явився,

представники третіх осіб - не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який дії в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , до ОСОБА_5 , треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація про виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який дії в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , звертаючись до суду зі спільним позовом до ОСОБА_5 просили виселити ОСОБА_5 з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду, позивачі посилається на наступне, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є сином позивачів 1 та 2 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Позивачі та відповідач зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . Також у вказаній квартирі зареєстрована неповнолітня дитина позивача 3 - ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Вище означена квартира, відповідно до свідоцтва про право власності на житло, яке видане згідно з розпорядженням (наказом) від 13.01.1999 року №26 позивачам ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та відповідачу ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності в рівних долях. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29.07.2009 року визнано недійсним розпорядження Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації №26 від 13.01.1999 року. Крім того, визнано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 від 13.01.1999 року недійсним, тому спірна квартира належить до державного житлового фонду та в ній зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , його неповнолітня дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5 . Впродовж всього свого життя відповідач порушує правила співжиття, яке виражається у вчиненні психологічного насильства у сім`ї, не працює, комунальних послуг за обслуговування квартири та прибудинкової території не сплачує, систематично руйнує і псує жиле приміщення, б`є посуд, псує меблі, вибиває двері, зламує замки, упродовж останніх років відповідач виніс з квартири майже всі меблі, техніку та предмети загальновживаного призначення, веде антисоціальний спосіб життя, неодноразово засуджувався за вчинення кримінальних злочинів.

26 травня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження та проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Положеннями ст.174 Цивільного процесуального кодексу України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Згідно з статями 174, 178 Цивільного процесуального кодексу України відповідач ОСОБА_5 не скористався своїм правом та не направив до суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень щодо обставин, викладених у позовній заяві.

27 липня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження у цивільній справі та призначити до судового розгляду по суті.

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та представник позивача - адвокат Сініцина О.П. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, пояснили, що у родині постійно виникають конфліктні ситуації з боку відповідача, який вживаючи алкогольні напої та небезпечні наркотичні речовини, систематично вчиняє домашнє насильство в сім`ї психологічного характеру. Такі дії відповідача полягають у тому, що він в стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння вчиняє сварки та конфлікти в сім`ї, кричить, веде себе неадекватно, ображає членів сім`ї нецензурними словами, погрожує фізичною розправою, доводячи позивачів до постійного перебування у стресовій ситуації, що негативно впливає на їх фізичне та психологічне здоров`я. В зв`язку з некерованою, агресивною поведінкою відповідача по відношенню до позивачів є неможливим проживання з відповідачем у одній квартирі. При цьому варто зауважити, що позивач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є людиною похилого віку, пенсіонером, інвалідом II групи, яка встановлена йому довічно, перебуває на диспансерному обліку в Київському міському клінічному онкологічному центрі, а також в квартирі проживає неповнолітня дитина, тому оскільки вирішити спірні питання в досудовому порядку не виявляється за можливе, позивач вимушена звернутись з цим позовом до суду.

Відповідач в судове засідання не з`явися, про розгляд справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Представник третьої особи - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровського районної в м. Києві державної адміністрації, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі. До суду надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності, при вирішенні справи по суті покладається на розгляд суду.

Представник третьої особи - Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Конституцією України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом.

Згідно положень частини першої та четвертої ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 15.12.1984 року, виданого Відділом запису актів громадянського стану Мінського районного виконавчого комітету, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 є сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

На підставі рішення виконкому Печерської районної Ради народних депутатів від 28.11.1988 року за №873 ОСОБА_3 , 05.12.1988 року було видано Ордер на жиле приміщення № 46610 серії Б на сім`ю з чотирьох чоловік: на нього, жінку - ОСОБА_1 , сина ОСОБА_2 та сина ОСОБА_5 , на право зайняття жилого приміщення в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії технічного паспорту на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа квартири складає 69,40 кв.м.

Згідно паспортних даних: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 вбачається, що вони зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказані відомості підтверджуються довідками про реєстрацію місця проживання Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА, згідно яких ОСОБА_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 02.02.1989 року по теперішній час, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 02.02.1989 року по теперішній час, ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 25.07.1996 року по теперішній час, ОСОБА_5 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 02.02.1989 року по теперішній час.

Крім того, у вказаній квартирі зареєстрована неповнолітня дитина ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА, відповідно до якої неповнолітня - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 12.01.2006 року по теперішній час.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло, яке видане згідно з розпорядженням (наказом) від 13.01.1999 року №26: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності в рівних долях належала квартира АДРЕСА_2 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29.07.2009 року по цивільній справі №2-2209/09 задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло. Зокрема, вказаним рішенням суду визнано недійсним розпорядження Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації №26 від 13.01.1999 року. Крім того, визнано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 від 13.01.1999 року недійсним. Вказане рішення суду не оскаржувалось, та набрало законної сили.

Частиною 3 ст.12 та частиною 1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин 4 та 5 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, припинення дії, яка порушує право. (ст. 16 Цивільного кодексу України)

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивачі зазначають, що ОСОБА_5 не одружений, дітей не має, не працює, веде аморальний спосіб життя, зловживає алкогольними напоями та небезпечними наркотичними засобами, раніше неодноразово судимий, а саме:

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 05.05.2005 року ОСОБА_5 засуджено до покарання за ч. 2 ст, 307 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст. ст, 75,76 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки.

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 25.12.2007 року ОСОБА_5 засуджено до покарання за ч.2 ст.ст.187, 71 КК України, до 6 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10.06.2013 року ОСОБА_5 був встановлений адміністративний нагляд терміном 1 рік і 6місяців, на шлях виправлення не став та 30.04.2014 року знову вчинив злочини, що полягали у таємному викраденні чужого майна, вчиненому повторно та у відкритому викраденні чужого майна, вчиненому повторно.

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 24.12.2014 року ОСОБА_5 було визнано винним та призначено покарання за ч.2 ст.185 КК України у виді 2 років позбавлення волі; за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 5 років позбавлення волі. Відповідно до ст. 70 КК України призначено останньому остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді 5 років позбавлення волі.

Також відповідач, будучи особою, яка не працює, дозволяє собі укладати кредитні договори та, звісно, допускає при цьому порушення умов кредитних договорів, в результаті чого у нього виникає заборгованість. При цьому, працівники Банку систематично телефонують позивачам, направляють на адресу їх реєстрації боргові вимоги, оскільки при укладенні кредитних договорів відповідач зазначає саме адресу реєстрації, контактні засоби зв`язку позивачів та повідомляють позивачів про те, що у відповідача існує досить велика заборгованість перед фінансовими установами за кредитними зобов`язаннями та її необхідно терміново погасити.

Так, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07.03.2017 року по цивільній справі №755/336/17 частково задоволено позов ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» до ОСОБА_5 , про стягнення заборгованості. Зокрема, вказаним рішення суду стягнуто з ОСОБА_5 на користь позивача ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» судовий збір у розмірі 1378.00 грн.

Вказаним рішенням суду встановлена та обставина, що «09.02.2017 року між ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» та ОСОБА_1 , було укладено додаткову угоду № 1. Відповідно п. 1 додаткової угоди № 1, між ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» та ОСОБА_1 , укладено договір про переведення боргу за договором, відповідно якого позичальником за договором стала ОСОБА_1 . Також 09.02.2017 року між ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» та ОСОБА_1 було укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості. Відповідно до умов генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості, розмір заборгованості за кредитним договором від 15.10.2013 року було зменшено до розміру 9234,69 грн. Як вбачається з платіжного доручення № 170209В1TT204996GNIZ від 09.02.2017 року ОСОБА_1 на корить ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» сплачено грошові кошти у розмірі 9234,69 грн.».

Тобто вбачається, що заборгованість відповідача ОСОБА_5 перед ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» за кредитним договором №б/н від 15.10.2013 року погашена саме позивачем ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. ч. 2,4 статті 3 Сімейного Кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства.

Позивачі наголошують на тому, що у родині постійно виникають конфліктні ситуації з боку відповідача, який вживаючи алкогольні напої та небезпечні наркотичні речовини, систематично вчиняє домашнє насильство в сім`ї психологічного характеру. Такі дії ОСОБА_5 полягають у тому, що він в стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння вчиняє сварки та конфлікти в сім`ї, кричить, веде себе неадекватно, ображає членів сім`ї нецензурними словами, погрожує фізичною розправою, у зв`язку з некерованою, агресивною поведінкою відповідача по відношенню до позивачів є неможливим проживання з відповідачем у одній квартирі.

З повідомлення Дніпровського УП ГУНП у м. Києві від 20.03.2020 року вбачається, що протягом 2018-2019 років по спецлінії «102» було здійснено 14 викликів поліції на адресу: АДРЕСА_1 щодо вчинення домашнього насильства та хуліганських дій по відношенню до ОСОБА_1 , її сином - ОСОБА_5 Дані виклики були зареєстровані до Журналу єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події та Журналу отримання матеріалів єдиного обліку Дніпровського управління поліції ГУПП у м. Києві по яким була проведена перевірка та прийнято рішення згідно чинного законодавства.

Стамбульська конвенція визначає домашнє насильство як всі акти фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, які відбуваються в лоні сім`ї чи в межах місця проживання або між колишніми чи теперішніми подружжями або партнерами, незалежно від того, чи проживає правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні або незалежно від того, чи проживав правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні.

З урахуванням того, що згідно Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Також Конституція декларує право кожного на повагу до його гідності, що ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню.

Відповідно до ст. 23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

ОСОБА_5 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, а саме:

Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 28.01.2019 року закрито провадження по справі №755/1417/19 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_5 за ч. 1ст. 173-2 КУпАП у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

Відповідно до вказаної постанови « ОСОБА_5 , 16.10.2018 року о 19 год. 30 хв. за адресою свого проживання: АДРЕСА_1 вчинив домашнє насильство в сім`ї психологічного характеру відносно своєї матері, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. У судовому засіданні, особа, що притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_5 свою провину визнав та просив суворо його не карати. Факт здійснення правопорушення та вина особи, що вчинила адміністративне правопорушення підтверджуються матеріалами справи».

Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 28.01.2019 року закрито провадження по справі №755/1416/19 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_5 за ч. 1ст. 173-2 КУпАП у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

Вказаною постановою встановлено, що « ОСОБА_5 08.10.2018 року о 17 год. 20 хв. за адресою свого проживання: АДРЕСА_1 вчинив домашнє насильство в сім`ї психологічного характеру відносно своєї матері, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. У судовому засіданні, особа, що притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_5 свою провину визнав та просив суворо його не карати. Факт здійснення правопорушення та вина особи, що вчинила адміністративне правопорушення підтверджуються матеріалами справи».

Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 28.01.2019 року по справі №755/1423/19 ОСОБА_5 визнано винним в скоєнні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП України та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді громадських робіт строком 50 годин.

Так, під час судового розгляду адміністративної справи встановлено, що « ОСОБА_5 , 21.01.2019 року о 21 год, 30 хв. за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив сімейну сварку на побутовому ґрунті в стані алкогольного сп`яніння, чим здійснив насильство в сім`ї».

Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 15.02.2019 року по справі №755/217/19 ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Провадження по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, щодо ОСОБА_5 , закрито у зв`язку із закінченням на день розгляду справи строків накладення адміністративного стягнення.

Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 31.07.2019 року закрито провадження по справі №755/1 1513/19 про притягнення до адміністративної відповідальності відповідача ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП на підставі ст. 38, п. 7 ст. 247 КУпАП, тобто, у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Встановлено, що « ОСОБА_5 , 24.04.2019 року, о 21 год. 30 хв., за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив словесний конфлікт з матір`ю, чим чинив повторно домашнє психологічне насильство, а саме: кричав, висловлювався нецензурною лайкою, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 173-2 КУпАП. Правопорушення мало місце 24.04.2019 року і тому, у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 Кодексу України про адміністративне правопорушення, суд прийшов до висновку про закриття провадження, на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП».

Статтею 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачені спеціальні заходи щодо проти дії домашньому насильству, до яких належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Зі змісту термінового заборонного припису стосовно кривдника Дніпровського УП ГУНП у м. Києві від 09.01.2020 року серії АА №006157 вбачається, що відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 виносився терміновий заборонний припис строком на 10 діб, який діяв з 09.01.2020 року по 19.01.2020 року, оскільки останній вчинив психологічне насильство відносно ОСОБА_1 , яка є потерпілою.

Постановою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 03.04.2020 року по справі №755/1123/20 ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1ст. 173-2 КУпАП та піддано його адміністративному стягненню у вигляді штрафу на користь держави в розмірі десяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що на день розгляду справи становило 170,00 грн. Вирішуючи питання наявності чи відсутності адміністративного правопорушення при розгляді даної адміністративної справи суд встановив ту обставину, що характер вчиненого порушення з боку особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідчить про наявність в його діях складу даного правопорушення - вчинення домашнього насильства у розумінні п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Систематичність визначається виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При ньому суттєвим є факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними.

Дана позиція узгоджується з висновками викладеними у постанові Верховного Суду України від 22.01.2020 року у справі№679/1657/18.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Надаючи оцінку наявним у справі доказам у їх сукупності, наведені сторонами доводи суті предмету позову, суд вважає доведеним позицію позивачів щодо чинення з боку відповідача перешкод у користуванні квартирою, вчинення психологічного тиску на членів сім`ї, які проживають в вище вказаній квартирі, оскільки за встановлених судом обставин є доведеним той факт, що на даний час відповідач систематично порушує правила співжиття, що призводить до порушення права володіння та користування відповідними квартири, в якій сторони проживають, у зв`язку з чим заявлені позовні вимоги про виселення відповідача з квартири є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

При цьому, суд враховує, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є людиною похилого віку, пенсіонером, інвалідом II групи, яка встановлена йому довічно, перебуває на диспансерному обліку в Київському міському клінічному онкологічному центрі, що підтверджується випискою із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого Київського міського клінічного онкологічного центру від 09.10.2015 року, консультативними заключениями лікаря онколога Київського міського клінічного онкологічного центру від 14,09.2015 року, від 26.03.2018 року, від 08.07.2019 року та від 03.03.2020 року.

Також, в вище означеній квартирі зареєстрована та проживає неповнолітня дитина ОСОБА_2 - донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Позивачами доведено той факт, що ОСОБА_5 порушує правила співжиття, яке виражається у вчиненні психологічного насильства у сім`ї, не працює, комунальних послуг за обслуговування квартири та прибудинкової території не сплачує, систематично руйнує і псує жиле приміщення, б`є посуд, псує меблі, вибиває двері, зламує замки, упродовж останніх років відповідач виніс з квартири майже всі меблі, техніку та предмети загальновживаного призначення, веде антисоціальний спосіб життя, неодноразово засуджувався за вчинення кримінальних злочинів.

Відносно нього неодноразово складалися протоколи про адміністративні правопорушення, передбачені ч.ч. 1, 2 ст. 173-2 КУпАП, а саме: щодо вчинення ОСОБА_5 за місцем свого проживання насильства в сім`ї та домашнього насильства по відношенню до матері. Внаслідок таких дій відповідача ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та неповнолітня дитина ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 постійно перебувають в стані психологічної напруги, страху та стресу, не можуть вільно користуватися житлом. Сумісне проживання з відповідачем робить неможливим нормальне спільне проживання для позивачів в одній квартирі.

Основним законодавчим актом у сфері регулювання житлових відносин є Конституція України та Житловий кодекс України, прийнятий у 1983 році.

17.07.1997 року Україна ратифікувала римську Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенцію), а також Перший протокол та протоколи №№ 2, 4, 7 та 11 до цієї Конвенції. Певна увага приділена у Конвенції правам людини, що пов`язані з житлом. Так, п. 1 ст. 8 Конвенції встановлює, що кожна людина має право на повагу до її житла. Цим правом закріплена недоторканність житла, яка проголошена також ст. 30 Конституції України. Відповідно до цього ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм житлом, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку.

Ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року №789-ХІІ і набула чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права і обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх необхідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини кожній дитини гарантується право на рівень життя, необхідній для фізичного, розумового, духовного, морального в соціального розвитку дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Обґрунтовуючи підстави для звернення до суду з вимогами про виселення відповідача з квартири, позивачі посилались на положення статті 156 Житлового кодексу УРСР, мотивуючи свою позицію тим, що відповідач вселився до квартири без дозволу інших співвласників квартири, права на користування цією квартирою не має, тому підлягає виселенню із спірного житлового приміщення.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано і інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За правилами частини четвертої статті 109 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ст. 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Частиною 1 статті 116 ЖК України передбачено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Закон встановлює в якості умови виселення осіб, винних у руйнації або псуванні житлового приміщення, наявність фактів про те, що ці дії носили систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій). Передбачається, що руйнація або псування здійснювалися із вини наймача.

Виселенню підлягають лише конкретно винні в цьому особи - наймач даного приміщення чи хто-небудь із членів його сім`ї, що сумісно проживають із ним опікуни, попечителі, піднаймачі, тимчасові жильні та інші, які спільно проживають.

Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження суспільного впливу.

До таких підстав відноситься і систематичне порушення правил суспільного співжиття, чим створюють неможливі умови для проживання інших в одній квартирі чи одному домі.

Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов`язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір`ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку.

Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Виселення без надання іншого житлового помешкання обумовлено ще і безрезультатністю застосованих до винної особи заходів попередження і суспільного впливу.

З повідомлення Дніпровського УП ГУНП у м. Києві від 19.06.2020 року вбачається, що протягом 2018-2020 років по спецлінії «102» було здійснено 15 викликів поліції на адресу: АДРЕСА_1 щодо вчинення домашнього насильства та хуліганських дій по відношенню до позивача ОСОБА_1 , її сином - ОСОБА_5 . Дані виклики були зареєстровані до Журналу єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події та Журналу отримання матеріалів єдиного обліку Дніпровського управління поліції ГУПП у м. Києві по яким була проведена перевірка та прийнято рішення згідно чинного законодавства. Останній виклик був зафіксований 11.05.2020, про що було здійснено запис в ЖЕО № 29638.

Крім того, варто звернути увагу на те, що в постановах суду від 28.01.2019 року по справах №755/1417/19, №755/1416/19 суд вказує на те, що факт здійснення правопорушення та вина особи, що вчинила адміністративне правопорушення підтверджується матеріалами справи. Також необхідно зауважити, що при розгляді вказаних адміністративних матеріалів відповідач ОСОБА_5 з`явився до суду та визнав свою вину у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 173-2 КУпАП, а саме: щодо вчинення ним домашнього насильства в сім`ї психологічного характеру.

Так, при розгляді адміністративної справи №755/1423/19 ОСОБА_5 також з`явився до суду та особисто визнав факт вчинення ним 21,01.2019 року о 21 год. 30 хв. за адресою: АДРЕСА_1 сімейної сварки на побутовому ґрунті в стані алкогольного сп`яніння, чим здійснив насильство в сім`ї.

Тобто, вбачається, що ОСОБА_5 систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для позивачів у тому числі і для неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 спільне проживання з відповідачем в одній квартирі АДРЕСА_2 внаслідок триваючої антисоціальної поведінки. Застосовані щодо нього судом та органами поліції заходи впливу не дали жодних позитивних результатів. ОСОБА_5 є особою, яка неодноразово притягувалась до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства психологічного характеру в сім`ї та кримінальної відповідальності, проте і надалі продовжує вчиняти конфлікти та сварки, психологічне насильство у сім`ї, зловживати спиртними напоями. Безумовно, вказані дії відповідача носять системний характер, що призводить до неможливого нормального проживання позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який є людиною похилого віку, пенсіонером, інвалідом II групи, позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , якає також людиною похилого віку, пенсіонеркою, позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 та його неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 в одній квартирі з відповідачем, заходи запобігання, що застосовувалися судом та поліцією до відповідача, є безрезультатними, зважаючи на протиправну поведінку відповідача, яка продовжує існувати.

Притягнення відповідача до адміністративної відповідальності, зокрема постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 28.01.2019 року по справі №755/1423/19, від 15.02.2019 року по справі №755/217/19, від 03.04,2020 року по справі №755/1123/20, встановлений щодо нього Дніпровським УП ГУНП у м. Києві терміновий заборонний припис стосовно кривдника від 09.01.2020 року є належними доказами про застосування до нього судом та органами поліції заходів впливу та свідчать про систематичність порушення відповідачем правил співжиття і є підставою для виселення відповідача, виходячи з того, що ОСОБА_5 на заходи адміністративного впливу жодним чином не реагує, що робить неможливим спільне проживання з відповідачем в одній квартирі для позивачів. При цьому вбачається, що застосовані до нього судом та органами поліції неодноразові заходи впливу виявились безрезультними.

Аналогічна позиція зазначена і в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.03.3016 року у справі № 6-16333ск15. Обставинами справи на яких ґрунтувалося вказане рішення було п`ятиразове притягнення особи, яку виселяли до адміністративної відповідальності, у тому числі тричі за вчинення насильства в сім 'ї.

Порядок зняття осіб з реєстрації місця проживання регулюється спеціальним Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV від 11.12.2003 року (надалі - Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть.)

З огляду на те що Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.7 цього закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Згідно з встановленим ст.13 ЦПК України принципом диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Надаючи оцінку наявним у справі доказам у їх сукупності, суд вважає доведеним позицію позивача щодо чинення з боку відповідача перешкод у користуванні квартирою, право відповідача, яка не є власником спірної квартири, на користування нею були похідними від прав колишнього власника цієї квартири, а з припиненням його права власності, припинилося й право користування житлом відповідача.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який дії в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , до ОСОБА_5 , треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація про виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення, є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат в порядку ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, суд присуджує стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн., який сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду, що підтверджується залученим до справи оригіналом платіжного документа.

Також, суд присуджує стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн., який сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду, що підтверджується залученим до справи оригіналом платіжного документа

Враховуючи наведене та керуючись ст. 29, 317, 321, 328, 383, 391, 396 Цивільного кодексу України, ст. 63, 150, 156-157, 159 Житлового кодексу України, ст. 2, 4, 6-13, 19, 82, 89, 141, 258, 259, 263-265, 273, 274-279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд-

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який дії в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , до ОСОБА_5 , треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація про виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення, - задовольнити.

Виселити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Києва, громадянина України, з квартири АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 840 гривень 80 копійок.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 840 гривень 80 копійок.

Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте Дніпровським районним судом м. Києва за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення (ст. 284 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п.15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

С у д д я