Справа № 344/4709/20
Провадження № 22-ц/4808/886/20
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів Фединяка В.Д., Девляшевського В.А.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю представника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України про визнання незаконним та скасування наказу № 02-7-к від 19 березня 2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за апеляційними скаргами Фонду соціального страхування України та ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 25 травня 2020 року під головуванням судді Бабій О.М. у м. Івано-Франківськ

в с т а н о в и в:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Фонду соціального страхування України про визнання незаконним та скасування наказу № 02-7-к від 19 березня 2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивував тим, що 16.12.2019 його було призначено виконуючим обов`язки начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області. 17.12.2019 ним на ім`я виконуючого обов`язки директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України було подано повідомлення про потенційний конфлікт інтересів щодо рідного брата ОСОБА_1 - працівника Тисменицького відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області, а також на виконання листа виконавчої дирекції Фонду надано інформацію про таке повідомлення. Протягом двох місяців відповіді на повідомлення, рішення чи пропозиції щодо врегулювання конфлікту інтересів не надходило. Натомість, з невідомих причин, без будь-яких обґрунтованих пояснень 19.03.2020 під час селекторної наради в режимі відеоконференції його було повідомлено про звільнення, після чого він відчув різке погіршення стану здоров`я та був доставлений в Івано-Франківський обласний клінічний кардіологічний центр де його було госпіталізовано у відділення інтенсивної терапії. Відповідно з 19.03.2020 він перебував на лікарняному.

Зазначає, що згідно наказу про звільнення від 19.03.2020 № 02-7-к його звільнено на підставі п. 4 ст. 41 КЗпП України, п. 6 ч. 1 ст. 29 та ч. 2 ст. 34 Закону України «Про запобігання корупції».

Такий наказ прийнято відповідачем з грубим порушенням Закону України «Про запобігання корупції», оскільки відповідно до ч. 3 ст. 28 та ч. 2 ст. 34 вказаного Закону безпосередній керівник особи або керівник органу, до повноважень якого належить звільнення/ініціювання звільнення з посади протягом двох робочих днів після отримання повідомлення про наявність у підлеглої йому особи реального чи потенційного конфлікту інтересів приймає рішення щодо врегулювання конфлікту інтересів, про що повідомляє відповідну особу, звільнення особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи з займаної посади у зв`язку з наявністю конфлікту інтересів здійснюється у разі, якщо реальний чи потенційний конфлікт інтересів у її діяльності має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб, в тому числі через відсутність її згоди на переведення або на позбавлення приватного інтересу, а в даному випадку відповідач не відреагував на його повідомлення, не вжив жодного із передбачених законом способів врегулювання конфлікту інтересів та застосував найбільш негативну санкцію, при тому, що такий захід врегулювання конфлікту інтересів як звільнення може застосовуватися лише у разі неможливості врегулювання конфлікту інтересів у будь-який інший спосіб.

Також відповідачем порушено положення КЗпП України, оскільки п. 4 ст. 41 КЗпП України, на підставі якої його звільнено з посади, передбачає розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку перебування всупереч вимогам Закону України «Про запобігання корупції» у прямому підпорядкуванні у близької особи, а він не перебував у прямому підпорядкуванні у близької особи.

Вказує, що вимоги ст. 27 Закону України «Про запобігання корупції» щодо обмеження прямого підпорядкування близьких осіб не поширюються на посадових осіб юридичних осіб публічного права, а тому сам факт наявності між такими посадовими особами родинних стосунків та факт їх роботи в одній установі в умовах прямого підпорядкування не є порушенням вимог антикорупційного законодавства. При цьому, вважає сумнівним твердження про те, що управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України є юридичною особою публічного права, оскільки засновником такого є Фонд соціального страхування України, який є некомерційною самоврядною організацією, що діє на підставі статуту.

Крім того, ОСОБА_1 не був у його прямому підпорядкуванні, оскільки згідно посадової інструкції начальник відділу медичних та соціальних послуг безпосередньо підпорядковується начальнику Тисменицького відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області.

Посилаючись на незаконність оскаржуваного наказу про звільнення, оскільки він повідомив про потенційний конфлікт інтересів, відповідачем не було застосовано інші заходи врегулювання конфлікту інтересів та він не перебував у прямому підпорядкуванні свого рідного брата, а тому не міг бути звільнений на підставі п. 4 ст. 41 КЗпП України, у зв`язку з чим він підлягає поновленню на посаді зі виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який розрахований виходячи з середньоденної заробітної плати за останні два місяці в розмірі 1181,70 грн, просив: визнати незаконним та скасувати наказ директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України О.Думи від 19.03.2020 № 02-7-к про його звільнення; поновити його на посаді виконуючого обов`язки начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області з 20.03.2020; стягнути з управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.03.2020 по день поновлення на роботі.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 25 травня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України О. Думи № 02-7-к від 19 березня 2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов`язки начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області з 20 березня 2020 року.

Стягнуто з управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 березня 2020 року по 25 травня 2020 року в розмірі 51 994,80 грн.

В задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Стягнуто із присудженої суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 51 994,80 грн всі обов`язкові платежі та внески.

Рішення в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов`язки начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області та стягнення з управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області, середнього заробітку за один місяць в сумі 24 815,70 грн, з якої підлягають стягнення обов`язкові платежі та внески, допущено до негайного виконання.

Стягнуто із управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області на користь держави судовий збір в розмірі 2 522,40 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Фонд соціального страхування України подав апеляційну скаргу в якій посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не з`ясовано, що наказ про звільнення прийнятий у відповідності до норм Закону України «Про запобігання корупції» .

При вжитті заходу врегулювання конфлікту інтересів у формі звільнення керівником органу до повноважень якого належить звільнення/ініціювання звільнення з посади, якому стало відомо про конфлікт інтересів підлеглої йому особи, зобов`язано забезпечити врегулювання конфлікту інтересів у способи передбачені п.п. 1 - 5 Закону. При цьому, такий захід врегулювання конфлікту інтересів як звільнення може застосовуватися лише у разі неможливості врегулювання конфлікту інтересів у будь-який інший спосіб. Оскільки врегулювати питання конфлікту інтересів в інший спосіб було неможливо, тому було прийнято рішення про звільнення позивача.

Також, судом першої інстанції не повністю з`ясовано, що наказ про звільнення прийнятий з дотриманням норм Кодексу законів про працю України.

Відповідно до п. 4 ст. 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках: перебування всупереч вимогам Закону України «Про запобігання корупції» у прямому підпорядкуванні у близької особи.

Апелянт вказує, що позивачем не надано жодного доказу щодо не перебування його у прямому підпорядкуванні у близької особи.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 03 серпня 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 25 травня 2020 року.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року залучено ОСОБА_2 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

В апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції ОСОБА_2 зазначає, що рішення є незаконним та необґрунтованим.

Вказує, що звільнення ОСОБА_1 було законним, проведеним з додержанням вимог законодавства України, а тому його вимоги є безпідставними.

Виконавчою дирекцією Фонду 21.02.2020 на ім`я в.о. начальників управлінь виконавчої дирекції Фонду в областях та м. Києві було направлено лист № 14/К-129з-183 з роз`ясненням окремих положень законодавства щодо запобігання корупції та надано можливість виконати вимоги Закону України «Про запобігання корупції», повідомивши директора виконавчої дирекції Фонду про наявний конфлікт інтересів для вжиття відповідних заходів.

Згодом, листом ОСОБА_1 повідомив її, як директора виконавчої дирекції Фонду, про нібито відсутність у нього конфлікту інтересів через спільну роботу близьких осіб.

Однак, за результатами виїзної перевірки фактів щодо конфлікту інтересів у ОСОБА_1 через спільну роботу близьких осіб, проведеної сектором з питань запобігання корупції виконавчої дирекції Фонду, було встановлено наявність конфлікту інтересів.

Національним агентством з питань запобігання корупції зазначається, що пряме підпорядкування близьких осіб розглядається як конфлікт інтересів. Тому в ОСОБА_1 був наявний конфлікт інтересів. Те, що вказана ситуація є конфліктом інтересів, було роз`яснено у згаданому листі виконавчої дирекції Фонду, проте проігноровано ОСОБА_1 .

Після виявлення наявності конфлікту інтересів ОСОБА_1 нею відповідно до вимог ч. 4 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції» було вжито передбачених цим законом заходів для зовнішнього врегулювання конфлікту інтересів позивача, а саме його звільнення, так як конфлікт інтересів у його діяльності мав постійний характер і не міг бути врегульований у інший спосіб. Звільнення ОСОБА_1 з посади в.о. начальника управління виконавчої дирекції Фонду в Івано-Франківській області є законним.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні вимог позивача повністю.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу Фонду соціального страхування України, в якому зазначає, що Фонд соціального страхування України залишає поза увагою те, що 17.12.2019, в день з якого його було призначено на посаду виконуючого обов`язки начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області, ним на ім`я виконуючого обов`язки директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України Несторова С. В. було подано повідомлення про потенційний конфлікт інтересів.

Однак від керівника виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України не надходило жодного рішення чи пропозиції щодо врегулювання конфлікту інтересів. Разом з цим, ним самостійно було вжито усіх можливих заходів щодо врегулювання конфлікту інтересів.

Крім того, на виконання листа виконавчої дирекції Фонду № 14/К-129з-183 від 21.02.2020, він повторно надав інформацію про те, що 17.12.2019 ним подано повідомлення про потенційний конфлікт інтересів на ім`я в.о. директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України.

Проте, під час селекторної наради 19.03.2020 без жодних пояснень, директором виконавчої дирекції Фонду ОСОБА_2 його в грубій формі було повідомлено про звільнення з роботи, після чого він відчув різке погіршення стану здоров`я та був доставлений в КНП «Івано-Франківський обласний клінічний кардіологічний центр». З 19.03.2020 по 05.06.2020 перебував на лікарняному, а в період тимчасової непрацездатності не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Вказує, що посада начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України не відноситься до осіб, зазначених у п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції». Оскільки вимоги статті 27 Закону не поширюються на посадових осіб юридичних осіб публічного права, звільнення його з роботи не відповідає вимогам законодавства.

Таким чином, при його звільненні було порушено порядок звільнення працівника з роботи, він не порушував жодних вимог Закону України «Про запобігання корупції», а також не перебував всупереч вимогам Закону України «Про запобігання корупції» у прямому підпорядкуванні у близької особи.

Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу Фонду соціального страхування України залишити без задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 ОСОБА_1 зазначає, що не відповідають дійсності твердження апелянта про те, що позивач листом повідомив її як директора виконавчої дирекції Фонду про нібито відсутність у нього конфлікту інтересів через спільну роботу близьких осіб, оскільки листа такого змісту він не подавав, проте 21.02.2020 подано лист за №14-07/200, в якому він зазначив, що 16.12.2019 року його на підставі наказу призначено виконуючим обов`язки начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області і відповідно до ст.28 Закону України «Про запобігання корупції», ним 17.12.2019 року подано повідомлення про потенційний конфлікт інтересів на ім`я в.о. директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України ОСОБА_4 . При цьому, апелянтом на підтвердження факту повідомлення її як директора виконавчої дирекції Фонду позивачем листом про відсутність у нього конфлікту інтересів через спільну роботу близьких осіб, такий лист не надано.

Також не заслуговують на увагу посилання апелянта на те, що за результатами виїзної перевірки фактів щодо конфлікту інтересів у позивача через спільну роботу близьких осіб, проведеної сектором з питань запобігання корупції виконавчої дирекції Фонду (наказ від 10.02.2020 №95-од) було встановлено наявність конфлікту інтересів в зв`язку з перебуванням у трудових відносинах та у відносинах підпорядкування з близькими особами відповідно до Закону України «Про запобігання корупції». Дані особи перебували у прямому підпорядкуванні позивача. Однак, про яких осіб йде мова ОСОБА_2 не зазначає і результати перевірки суду не надає.

При цьому зазначає, що виїзна перевірка, на яку посилається ОСОБА_2 , не проводилася, близьких осіб у його прямому підпорядкуванні у нього не було.

Вважає, що наказ про звільнення прийнятий з грубим порушенням Закону України «Про запобігання корупції» та норм Кодексу законів про працю України.

Зазначає, що сумнівним є твердження, що управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області є юридичною особою публічного права.

Також вважає, що рішення суду першої інстанції жодним чином не впливає на права та обов`язки ОСОБА_2 .

Просить закритиапеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 25 травня 2020 року.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 вимоги апеляційних скарг заперечив, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи. Враховуючи вищенаведене та необхідність дотримання судом строків розгляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод у розгляді справи в зв`язку з їх неявкою не вбачає.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення з наступних підстав.

Судом установлено, що в Тисменицькому відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області з 01.04.2019 на посаді начальника відділу медичних і соціальних послуг працював рідний брат позивача ОСОБА_1 , що вказується у Акті за результатами перевірки на наявність реального конфлікту інтересів від 06.03.2020 (т. 1 а.с. 15-18). Також вказана обставина визнається сторонами та у суду немає обґрунтованого сумніву щодо достовірності цієї обставини або добровільності її визнання.

Наказом в.о. директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 16.12.2019 № 02-125-к ОСОБА_1 призначено на посаду в.о. начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області на період до дати призначення керівника управління (т. 1 а.с.11).

ОСОБА_1 17.12.2019 на ім`я в.о. директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України ОСОБА_4 подав повідомлення про можливий потенційний конфлікт інтересів під час виконання обов`язків начальника управління у зв`язку з тим, що у відокремленому підрозділі на посаді на посаді начальника відділу медичних і соціальних послуг працює його рідний брат ОСОБА_1 (а.с.19-20).

Виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування України 21.02.2020 на ім`я в.о. начальників управлінь виконавчої дирекції Фонду в областях та м. Києві направлено листа за № 14/К-129з-183 з роз`ясненням окремих положень законодавства щодо запобігання корупції. Також цим листом для забезпечення виконання вимог ч. 1 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції» встановлено строк до 22.02.2020 для надання повідомлення про наявний конфлікт інтересів через спільну роботу близьких осіб або про його відсутність (т. 1 а.с. 21).

На виконання вказаного листа ОСОБА_1 надано відповідь від 21.02.2020 за вих № 14-07/200, що ним 17.12.2019 було повідомлено директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України ОСОБА_4 про потенційний конфлікт інтересів та додано копію такого (т. 1 а.с.22).

На виконання листа виконавчої дирекції Фонду від 05.03.2020 № 584-14-1 головним спеціалістом з питань запобігання корупції управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області 06.03.2020 складено акт за результатами перевірки на наявність реального конфлікту інтересів при прийнятті рішень начальником (в.о. начальника) управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області ОСОБА_1 стосовно ОСОБА_1 - працівника Тисменицького відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області (т.1 а.с.15-18).

За результатами проведеної перевірки наказів, окремих доручень, розпоряджень, тощо, встановлено відсутність реального конфлікту інтересів у начальника (в.о. начальника) управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області ОСОБА_1 стосовно ОСОБА_1 - працівника Тисменицького відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області.

За результатами перевірки дотримання вимог антикорупційного законодавства завідувачем сектору з питань запобігання корупції виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України Зеленьовим В.В. 13.03.2020 скеровано директору виконавчої дирекції Фонду доповідну записку за № 19, згідно якої запропоновано застосувати до позивача захід зовнішнього врегулювання конфлікту інтересів у вигляді звільнення відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 29, ч. 2 ст. 34 Закону України «Про запобігання корупції» та п. 4 ст. 41 КЗпП України, у зв`язку з тим, що потенційний конфлікт інтересів у діяльності ОСОБА_1 має постійний характер, не може бути врегульований шляхом усунення його від виконання завдання, вчинення дій, прийняття рішення чи участі у його прийнятті, обмеження доступу до інформації, перегляду його повноважень та функцій, позбавлення приватного інтересу, а також відсутня вакантна посада, яка за своїми характеристиками відповідає особистим та професійним якостям ОСОБА_1 , та неможливістю перевести його за згодою на іншу роботу (т. 1, а.с. 118-119).

Наказом директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 19.03.2020 № 02-7-к «Про звільнення ОСОБА_1 » ОСОБА_1 19.03.2020 звільнено з роботи згідно з п. 4 ст. 41 КЗпП України, п. 6 ч. 1 ст. 29 та ч. 2 ст. 34 Закону України «Про запобігання корупції». Підставою звільнення зазначено:доповідна записка за результатами перевірки дотримання вимог антикорупційного законодавства завідувача сектору з питань запобігання корупції Зеленьова В.В. від 13.03.2020 № 19 (т. 1 а.с.12).

Відповідно до копії акта від 19.03.2020 року позивач 19.03.2020 з 13 год 15 хв був відсутній на роботі у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, тому не був ознайомлений з наказом від 19.03.2020 № 02-7-к «Про звільнення ОСОБА_1 » (т. 1 а.с. 13).

Згідно частин 1, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов`язком держави.

Згідно ст. 43 Конституції України кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Порядок призначення та звільнення з посади працівника, в тому числі керівника, визначено КЗпП України.

Частиною другою статті 2 КЗпП України визначено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбачених трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Аналіз указаних норм трудового права дає підстави для висновку, що у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку перебування всупереч вимогам Закону України «Про запобігання корупції» у прямому підпорядкуванні у близької особи.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції» від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII (далі - Закон № 1700-VII) потенційний конфлікт інтересів - наявність у особи приватного інтересу у сфері, в якій вона виконує свої службові чи представницькі повноваження, що може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень; реальний конфлікт інтересів - суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

Згідно ч. 1 ст. 28 Закону № 1700-VII особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані: 1) вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів; 2) повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно; 3) не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів; 4) вжити заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів.

Відповідно до ч. 3 вказаної статті закону безпосередній керівник особи або керівник органу, до повноважень якого належить звільнення/ініціювання звільнення з посади протягом двох робочих днів після отримання повідомлення про наявність у підлеглої йому особи реального чи потенційного конфлікту інтересів приймає рішення щодо врегулювання конфлікту інтересів, про що повідомляє відповідну особу.

Згідно ч. 4 цієї статті закону безпосередній керівник або керівник органу, до повноважень якого належить звільнення/ініціювання звільнення з посади, якому стало відомо про конфлікт інтересів підлеглої йому особи, зобов`язаний вжити передбачені цим Законом заходи для запобігання та врегулювання конфлікту інтересів такої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 Закону № 1700-VII зовнішнє врегулювання конфлікту інтересів здійснюється шляхом: 1) усунення особи від виконання завдання, вчинення дій, прийняття рішення чи участі в його прийнятті в умовах реального чи потенційного конфлікту інтересів; 2) застосування зовнішнього контролю за виконанням особою відповідного завдання, вчиненням нею певних дій чи прийняття рішень; 3) обмеження доступу особи до певної інформації; 4) перегляду обсягу службових повноважень особи; 5) переведення особи на іншу посаду; 6) звільнення особи.

Згідно ч. 1 ст. 34 Закону № 1700-VII переведення особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи на іншу посаду у зв`язку з наявністю реального чи потенційного конфлікту інтересів здійснюється за рішенням керівника органу, підприємства, установи, організації у разі, якщо конфлікт інтересів у її діяльності має постійний характер і не може бути врегульований шляхом усунення такої особи від виконання завдання, вчинення дій, прийняття рішення чи участі в його прийнятті, обмеження її доступу до інформації, перегляду її повноважень та функцій, позбавлення приватного інтересу та за наявності вакантної посади, яка за своїми характеристиками відповідає особистим та професійним якостям особи.

Переведення на іншу посаду може здійснюватися лише за згодою особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи.

Відповідно до ч. 2 вказаної статті закону звільнення особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи з займаної посади в зв`язку з наявністю конфлікту інтересів здійснюється в разі, якщо реальний чи потенційний конфлікт інтересів у її діяльності має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб, у тому числі через відсутність її згоди на переведення або на позбавлення приватного інтересу.

Аналіз зазначених положень закону свідчить, що звільнення особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи з займаної посади в зв`язку з наявністю конфлікту інтересів здійснюється лише в разі, якщо реальний чи потенційний конфлікт інтересів у її діяльності має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб, тобто звільнення особи є крайнім способом врегулювання конфлікту інтересів. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 05.05.2019 у справі № 487/194/17-ц, провадження № 61-31397св18.

Крім того, згідно п. 1.2.3 Методичних рекомендацій щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, затверджених рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції від 29.09.2017 № 839, у разі, якщо пряме підпорядкування утворює потенційний або реальний конфлікт інтересів (у т.ч. у осіб, на яких не поширюються вимоги статті 27 Закону), який має постійний характер, і такий конфлікт інтересів не може бути врегульований в один зі способів, визначених частиною другою статті 29, статтями 30 - 32 Закону, врегулювання ситуації прямого підпорядкування має бути здійснено на підставі частини першої статті 34 Закону шляхом переведення на іншу посаду особи, в діях якої наявний конфлікт інтересів (тобто, особи, яка займає вищу посаду).

У разі відсутності згоди такої особи на переведення на іншу посаду до неї застосовується такий захід врегулювання конфлікту інтересів як звільнення.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення особи є крайнім способом врегулювання конфлікту інтересів та може бути застосований, якщо реальний чи потенційний конфлікт інтересів не може бути усунений в інший спосіб. В ситуації позивача відповідач жодним чином не відреагував на його повідомлення та не вжив жодних дій щодо врегулювання конфлікту інтересів.

У матеріалах справи відсутні докази вжиття будь-яких інших заходів зовнішнього врегулювання конфлікту інтересів, окрім звільнення позивача, у тому числі шляхом переведення позивача на іншу посаду, а також докази, які свідчать про відсутність згоди позивача на переведення на іншу посаду. При цьому, відповідачем не надано будь-яких доказів, якими підтверджується відсутність на день звільнення вакантної посади, яка за своїми характеристиками відповідає особистим та професійним якостям позивача, та неможливість перевести його за згодою на іншу роботу, про що зазначено у доповідній записці, на підставі якої прийнято оскаржуваний наказ про звільнення.

ОСОБА_1 звільнений з роботи на підставі пункту 4 ст. 41 КЗпП України, відповідно до якого трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку перебування всупереч вимогам Закону України «Про запобігання корупції» у прямому підпорядкуванні у близької особи. Тому судом зазначено, що ОСОБА_1 не перебував у прямому підпорядкуванні свого брата, оскільки позивача було призначено на посаду в.о. начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області, а його брат працює в Тисменицькому відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. При цьому звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. У матеріалах справи не міститься доказів, які б стверджували про дотримання відповідачем при звільненніОСОБА_1 порядку, визначеного КЗпП України та Законом № 1700-VII.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що наказ про звільнення позивача є незаконним та його слід скасувати і поновити позивача на посаді виконуючого обов`язки начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області з 20 березня 2020 року.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 статті 40 КЗпП України, тобто через нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні), а також у період перебування працівника у відпустці.

Конституційний Суд України 04 вересня 2019 року ухвалив рішення № 6-р(ІІ)/2019 у справі № 3-425/2018(6960/18) за конституційною скаргою ОСОБА_5 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України. У цьому рішенні суд, зокрема, вказав, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини (абзац п`ятнадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення).

Правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (частина третя статті 40 КЗпП України) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП України, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність, що відповідає висновку Верховного Суду, зробленому у постанові від 06 серпня 2020 року у справі № 401/2404/17, провадження № 61-17126св19, який відповідно до ч. 4 ст. 264 ЦПК України суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Згідно наданих позивачем копій виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 1206/2020р від 07.04.2020 та листка непрацездатності серія АДУ № 947608 судом встановлено, що в період з 19 березня 2020 року по 07 квітня 2020 року позивач хворів і проходив стаціонарне лікування (т. 1 а.с. 44-45).

За вказаних обставин, відповідачем порушено вимоги ч. 3 ст. 40 КЗпП України при звільненні ОСОБА_1 в період тимчасової непрацездатності.

Розмір середнього заробітку, стягнутий судом на користь позивача, Фонд соціального страхування України та ОСОБА_2 не оскаржують, а тому не є предметом апеляційного перегляду.

Посилання у апеляційній скарзі Фонду соціального страхування України на п. 4 ст. 41 КЗпП України та те, що позивачем не надано жодного доказу щодо не перебування його у прямому підпорядкуванні у близької особи, не заслуговують на увагу, оскільки судом встановлено, що при звільненні позивача посадові особи відповідача посилалися саме на перебуванні у прямому підпорядкуванні останнього близької особи, зокрема і у доповідній записці, на підставі якої прийнято оскаржуваний наказ про звільнення.

Безпідставними є доводи апеляційних скарг про те, що врегулювати питання конфлікту інтересів в інший спосіб було неможливо, тому було прийнято рішення про звільнення позивача, оскільки такі не підтверджені будь-якими доказами.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 листом повідомив її як директора виконавчої дирекції Фонду про відсутність у нього конфлікту інтересів через спільну роботу близьких осіб, також не заслуговують на увагу, оскільки на підтвердження такої обставини апелянт не надав відповідний лист, а відповідно до змісту листа Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області від 21.02.2020 за вих № 14-07/200 ОСОБА_1 надав інформацію про те, що ним 17.12.2019 було повідомлено директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України Несторова С.В. про потенційний конфлікт інтересів та долучив копію такого. При цьому, безпідставним є посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_2 на те, що ОСОБА_1 проігноровано роз`яснення, надане в листі виконавчої дирекції Фонду від 21.02.2020.

Інші доводи апеляційних скарг не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційних скарг не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційних скаргах, не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянтів.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Фонду соціального страхування України та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 25 травня 2020 року залишити без зміни.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 листопада 2020 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: В.А. Девляшевський

В.Д. Фединяк