Справа № 369/725/20
Провадження № 2/369/2259/20
11.11.2020 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючої судді Пінкевич Н.С.,
секретаря Одинцов О.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» до ОСОБА_1 про стягнення витрат по сплаті страхового відшкодування,
У судове засідання представник позивача не з`явився, хоча повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. В позовній заяві просив слухати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує. В разі неявки відповідача до суду просив розглянути справу в заочному порядку.
У судове засідання відповідач не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі, відзив на позовну заяву суду не подавав.
За таких обставин та за відсутності заперечень представника позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.
Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ст.80 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
При розгляді справи встановлено, що 20 серпня 2014 року між ПрАТ «СК «Інгосстрах» та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № К3Н0СРS-147K1MH, відповідно до умов якого позивач зобов`язався у разі настання страхового випадку відшкодувати збитки у межах страхової суми в порядку та на умовах, передбачених договором. Предметом зазначеного договору є майнові інтереси, пов`язані із володінням, користуванням та розпорядженням автомобіля «Hyundai д.н.з. НОМЕР_1 .
Договір було пролонговано на термін 21.08.2017 року по 20.08.2018 року.
08.02.2017 року о 13.10 год. в с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області відбулась дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля «Mitsubishi» д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля «Hyundai» д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 .
Внаслідок аварії автомобілі отримали механічні пошкодження.
Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.08.2017 року у справі № 369/1629/17, провадження по справі за ст. 124 КУпАП відносно ОСОБА_1 закрито у зв`язку із закінченням строків, передбачених ст. 38 Кодексу. При цьому даною постановою не встановлено вину ОСОБА_1 у скоєнні інкримінованого їй адміністративного правопорушення.
На час розгляду даної справи, зазначена постанова набрала законної сили, та у встановленому законом порядку відповідачем оскаржена не була.
Згідно із ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
10 лютого 2017 року представник власника автомобіля «Hyundai» д.н.з. НОМЕР_1 звернувся до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування.
В обґрунтування позову зазначено, що після виплати позивачем страхового відшкодування потерпілій особі, у позивача виникло право вимоги до відповідача, якою завдану шкоду компенсовано не було, а тому позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав із даним позовом.
Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України «Про страхування» передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Відповідно до ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Згідно із ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Крім того, згідно із ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Крім того, частиною 1 статті 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Свою позицію позивач обґрунтовує тим, що відповідач винна в скоєнні ДТП, відтак і в спричиненні внаслідок цього матеріальної шкоди. В той же час жодного доказу вини відповідача у скоєнні вищевказаного ДТП матеріали справи не містять.
Зазвичай вина особи в спричиненні дорожньо-транспортної пригоди встановлюється при розгляді питання про притягнення особи до адміністративної відповідальності. В той же час в даному випадку така вина відповідача судом встановлена не була, оскільки постанова про закриття адміністративного провадження не містить жодного висновку про доведеність вчинення інкримінованих їй дій.
Вина відповідача у спричиненні шкоди може бути встановленою судом й в рамках цивільного провадження зокрема й щодо вимоги про регресне відшкодування страхової виплати. В той же час такі обставини мають бути належним чином доведені, відносно них до суду мають бути представлені (або за клопотанням сторони забезпечені судом) належні та допустимі докази. Якщо в адміністративному провадженні ці докази надають відповідні органи, то в цивільному провадженні такі докази мають буди надані сторонами (ст.12,81 ЦПК України).
В свою чергу матеріали справи не містять, а позивачем не надано доказів того, що саме відповідач є особою, винною в спричиненні ДТП, оскільки з цього приводу до суду були представлені лише копія довідки про дорожньо-транспортну пригоду та копія постанови суду, які самі по собі (без інших матеріалів) не можуть доводити вищевказаного факту. При цьому жодного клопотання щодо витребування матеріалів справи про адміністративне правопорушення, в якій мають міститися інші документи, зокрема протокол про адміністративне правопорушення, пояснення учасників та свідків ДТП, тощо, позивачем до суду не заявлялося. На сьогоднішній день вина відповідача не доведена у передбаченому законом порядку як в рамках даної справи, так і не встановлена рішенням суду про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності. За таких умов суд позбавлений можливості для висновку щодо вини ОСОБА_1 в скоєнні ДТП, відтак підстави для покладення на неї цивільно-правової відповідальності в даному випадку відсутні.
За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.
На підставі викладеного, та керуючись ст.ст. 82, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273, 274, 276, 280-282 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» до ОСОБА_1 про стягнення витрат по сплаті страхового відшкодування відмовити.
Копію заочного рішення негайно направити відповідачу.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 11 листопада 2020 року.

Суддя Пінкевич Н.С.