Справа №524/1302/20
Провадження №2/524/1409/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі: головуючого судді - Андрієць Д.Д., за участю секретаря - Кулинич М.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПП «Монолітбудсервіс» про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки,-

ВСТАНОВИВ:

ВИМОГИ ПОЗИВАЧА

ОСОБА_1 звернувся до Автозаводського районного суду м.Кременчука із позовом, в якому просив суд стягнути на його користь середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки в сумі 42023,64 грн.

ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧА

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що з 31.01.20019 по 22.04.2019 він перебував у трудових відносинах із ПП «Монолітбудсервіс». В день звільнення відповідач не видав йому належним чином оформлену трудову книжку. Рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука по справі 524/4291/19 від 17.12.2019 було зобов`язано відповідача повернути йому трудову книжку. Фактично трудову книжку він отримав 22.01.2020. Сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню з відповідача на його користь складає 42023,64 грн та була обрахована із розміру середньої заробітної плати в сумі 223,53 грн та кількості днів прострочення - 188 робочих днів.

Позивач надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності.

ЗАПЕРЕЧЕННЯ ВІДПОВІДАЧА

В своєму відзиві відповідач зазначив, що проти задоволення позову заперечує. Просив суд врахувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 26.06.2019 у справі 761/9584/15-ц щодо можливості зменшення розміру компенсації відповідно до ст.117 КЗпП України. Вказав, що своє право на звернення до роботодавця із вимогами про виплату всіх належних йому сум та видачу трудової книжки, позивач реалізував лише наприкінці 2019 року шляхом подання позову та в березні 2020 року шляхом подання даного позову. Звертав увагу, що заборгованість із заробітної плати, стягнута на користь позивача є майже в 10 разів меншою ніж розмір середнього заробітку, заявленого до стягнення позивачем. Вважав, що стягнення із нього значної суми середнього заробітку є несправедливим та таким, що може утруднити виконання інших зобов`язань, в тому числі і з виплати заробітної плати. На його думку справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним ним критеріям, є визначення розміру відповідальності Відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат в сумі 1000 грн.

ОБСТАВИНИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Наказом від 22.04.2019 ОСОБА_1 було звільнено на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.

Згідно відомостей з Книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них ПП «Монолітбудсервіс», трудова книжка була видана ОСОБА_1 22.01.2020.

НОРМИ ПРАВА

Відповідно до вимог частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.5 ст.235 Кодексу законів про працю України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Згідно ст.116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Крім того, за правилами частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100(далі - Порядок).

Відповідно до пунктів 5,7 розділу ІV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати, яка згідно з пункту 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

ОЦІНКА СУДУ

Вирішуючи позовні вимоги, суд враховує наступне.

В постанові від 18 січня 2017 року(провадження 6-2912цс16) Верховний Суд України виклав таку правову позицію: «Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Окрім того, відповідно до частини 5 статті 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Однак не можна погодитись із тим, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні можливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату.

У положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.»

За таких обставин, враховуючи те, що вимоги позивача та викладені ним обґрунтування свідчать про те, що спір в даній справі виник саме через несвоєчасність видачі трудової книжки, суд вважає, що до вказаних вимог, положення ст.117 КЗпП України не застосовуються.

У зв`язку із цим, суд вважає недоцільним застосування правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові 26.06.2019 у справі 761/9584/15-ц, оскільки в цій справі вимоги стосувались стягнення заробітної плати за роботу у вихідні дні, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а не стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки. Крім того, законодавством не передбачено зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу за існування певних обставин.

Суд наголошує на тому, що відповідальність відповідно до ч.5 ст.235 КЗпП України настає для роботодавця за наявності його вини в порушенні вимог трудового законодавства, а саме несвоєчасної видачі трудової книжки.

З матеріалів справи вбачається, що наказ про звільнення позивача був датований 24.04.2019, а трудову книжку позивач отримав лише 22.01.2020.

Доказів, які б свідчили про те, що відповідачем, як роботодавцем, вживались заходи щодо своєчасного вручення позивачу трудової книжки суду надано не було.

Також, на думку суду, неспроможними є доводи відповідача щодо неналежної поведінки позивача, як підстави для відмови у позові, оскільки доказів, які б свідчили про таку поведінку, суду не надано.

Крім того, суд вважає необґрунтованим посилання відповідача на те, що із позовом про стягнення заробітної плати та зобов`язання повернути трудову книжку позивач звернувся лише наприкінці 2019 року, оскільки згідно загальнодоступних відомостей із сайту Судової влади України позов було зареєстровано 18.06.2019, тобто майже через 2 місяці після звільнення.

Однак, суд не може враховувати надану позивачем копію заочного рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука від 17.12.2019 по справі 524/4291/19, оскільки згідно відомостей із сайту Судової влади України та відповідно до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, вказане заочне рішення було скасовано ухвалою Автозаводського районного суду м.Кременчука від 19.02.2020 та 17.03.2020 судом повторно ухвалено рішення про задоволення позову ОСОБА_1 до приватного підприємства «Монолітбудсервіс» про стягнення заробітної плати та витребування трудової книжки. Вказане рішення набрало законної сили 23.06.2020.

Отже, враховуючи наведені обставини та приймаючи до уваги факт несвоєчасного вручення позивачу трудової книжки, суд вважає позов ОСОБА_1 обґрунтованим.

Суд не може погодитись із проведеним позивачем розрахунком, оскільки розмір середньоденної заробітної плати був встановлений рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука від 17.03.2020 по справі 524/4291/19 в розмірі 225,53 грн. Крім того, часом затримки видачі трудової книжки є 184 робочих дні за період з 24.04.2019 по 22.01.2020 включно.

За таких обставин, середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки становить 41497,52 грн.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в сумі 830.29 грн(98.75% пропорційно розміру задоволених позовних вимог)

Керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 141, 258, 259, 263 - 265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ПП «Монолітбудсервіс» про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки - задовольнити частково.

Стягнути з ПП «Монолітбудсервіс» (Код , Полтавська обл., Кременчук, вул. Андрія Ізюмова, 18) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки в сумі 41497,52 грн.

В іншій частині - відмовити.

Стягнути з ПП «Монолітбудсервіс» на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 830,29 грн.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Д.Д.Андрієць