Справа № 752/5476/19
Провадження №: 2/752/1616/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.01.2020 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Плахотнюк К.Г.,

за участі секретаря судового засідання Рєзнік В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про відібрання дитини,

встановив:

15.03.2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про відібрання у ОСОБА_2 малолітнього ОСОБА_3 , народженого ІНФОРМАЦІЯ_1, третя особа відділ опіки та піклування служби у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації.

18.03.2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про відібрання дитини передано до провадження головуючого судді.

08.04.2019 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про відібрання дитини з призначенням справи до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Підготовче судове засідання, призначене на 13.06.2019 року не відбулося через тимчасову непрацездатність головуючого судді.

30.10.2019 року у підготовчому судовому засдані оголошено перерву для надання стороні відповідача можливості подати відзив на позов.

15.11.2019 року відповідачем ОСОБА_4 подано до суду відзив на позовну заяву ОСОБА_1 про відібрання дитини.

15.11.2019 року підготовче провадження закрито.

В обгрунтування заявлених позовних вимог позивачка вказала, що 16.06.2016 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі №755/11054/17 -ц від 23 жовтня 2018 року визначено місце проживання сина ОСОБА_3 та залишено його проживати разом із матір`ю ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , яке набрало законної сили 29 січня 2019 року. Її вимогу про виконання судового рішення щодо повернення сина ОСОБА_3 за адресою його проживання - АДРЕСА_1 відповідач не виконав у добровільному порядку, а звернути його до виконання у примусовому порядку відсутня у неї можливість, оскільки рішення суд не містить зобов`язального характеру. Нею ж також було подано заяву про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення до Голосіївського районного управлння поліції кваліфікованого за статтею 382 КК України, як умисне невиконання рішення суду, що набрало законної сили, відомості, про що 04.03.2019 року внесено до ЄРДР за №0001789 від 05.03.2019 року. ЇЇ спроби побачитися з сином супроводжуються неодноразовими викликамии поліції та зверненнями до органів опіки та піклування, а з приводу незаконного відібрання дитини 18.08.2017 року також внесені відомості до ЄРДР за №0011584. Крім того її звернення до служб у справах дітей Голосіївської та Дніпровської районних у місті Києві державних адміністрацій, а також служби у справах дітей Черкаської міської ради підтверджуються актами відвідування нею малолітнього сина.

Ствердлжувала, що такий стан речей, коли невиконується рішення суду, яким визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 з нею за адресою - АДРЕСА_1 є порушенням у першу чергу прав та законних інтересів малолітньої дитини, оскільки дитина проти її волі розлучена з нею. Такі дії відповідача, коли він не повертає дитину за визначеним судом місцем проживання є на шкоду здоров`ю та розвитку дитини, оскільки здійснення батьками своїх прав та виконання обов"язків мають грунтуватися на повазі до прав дитини. Перешкоджаючи їй у спілкуванні з дитиною, прийняття нею участі у його вихованні та піклуванні про малолітнього сина, відповідач діє всупереч інтересам дитини.

Просила суд: відібрати у ОСОБА_2 , зареєстрованого за адресою : АДРЕСА_2 дитину ОСОБА_3 , народженого ІНФОРМАЦІЯ_1 та повернути його матері ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 768, 40 гривень, а також витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 гривень.

Відповідач ОСОБА_2 у відзиві на позов повідомив, що позов ОСОБА_1 про відібрання у нього дитини не визнає в повному обсязі, вважає є підстави, які перешкоджають передачі батьком дитини ОСОБА_3 до матері ОСОБА_1 .

Стверджував, що він не визнає зазначені позивачкою підстави для позову, оскільки з 23.01.2019 року їх з позивачкою шлюб розірвано, вимагаючи повернення їй дитини позивачка не надала доказів на підтвердження того що в квартирі за адресою - АДРЕСА_1 створено сприятливі умови для проживання дитини, що він не змінював місце проживання дитини, оскільки дитина проживає з ним майже 2,5 роки за виключенням одного місяця червня 2017 року, а рішення суду про визначення місця проживання дитини з позивачкою не набрало законної сили. Також вказав, що передача дитини позивачці ОСОБА_1 за місцем її проживання створює загрозу життю та здоров`ю дитини, негативно впливатиме на її розвиток, що буде суперечити інтересам дитини. Вказав, що йому відомі факти вчинення позивачкою в січні 2019 року нападу на жінку ОСОБА_5 , якій позивачкою було завдано тілесних ушкоджень, а в листопаді 2019 року на свою матір ОСОБА_6 , а під час судового розгляду справи Дніпровським районним судом м. Києва про визначення місця проживання диттини з ОСОБА_1 , остання визнала обставину її звернення 13.04.2016 року до Київської міської психоневрологічної лікарні №2 за психіатричною допомогою та приймала лікування. Він, як батько здійснює належний догляд за сином, ним створено безпечне середовище для проживання дитини, проживання дитини з батьком має для нього виняткове значення і відповідає інтересам дитини.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник підтримали заявлені позовні вимоги до ОСОБА_2 про повернення дитини ОСОБА_3 матері - ОСОБА_1 за адресою - АДРЕСА_1 , стверджували, що шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано судом за позовною заявою ОСОБА_2 та за відсутності відповідачки ОСОБА_1 , вона ж на час звернення до суду з позовом не була про це обізнана, а рішення Дніпровського районного суду про визначення місця проживання ОСОБА_3 , народженого ІНФОРМАЦІЯ_1 були переглянуті судами апеляційної та касаційної інстанцій, якими залишені без змін. Відповідач категорично відмовляється від виконання рішення суду щодо повернення їй дитини добровільно, а прийняти його до виконання у примусовому порядку не є можливим, оскільки рішенням суду його не зобов`язано вчинити такі дії. Крім того, відповідач не надає їй можливості взагалі спілкуватися з дитиною. Визнала, що сьомого січня 2019 року відповідач дозволив їй побути з дитиною, а потім її вигнав з квартири. Після цього вона, перебуваючи у дуже схвильованому стані зустріла ОСОБА_5 , яка допомагає відповідачу доглядати за її дитиною та виставляє свої світлини з її ж дитиною у фейсбук. Питання щодо її психічного стану здоров`я було предметом перевірки під час розгляду справи Дніпровським районним судом м. Києва за її ж позовними вимогами про визначення місця проживання дитини з нею. Стверджувала, що мати відповідача є лікарем психіатром, 19 липня 2017 року вони зустрілися з ОСОБА_2 у парку, а після того, як він пригостив її кавою вона втратила свідомість, в цей час відповідач скористався цим, щоб відібрати у неї дитину. Вважає, що відповідач підсипав їй у каву якусь речовину від якої вона втратила контроль над собою. Також вказала, що в квартирі за її місцем проживання, де суд також визначив місце проживання з нею малолітнього сина створені всі умови для проживання дитини і це питання також було перевірено судом.

Позивачка та її представник просили задовольнити заявлені позовні вимоги до ОСОБА_2 у повному обсязі, відібрати в останнього малолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та повернути його позивачці за місцем проживання - АДРЕСА_1 , а судові витрати по сплаті судового збору та витрат на оплату правничої допомоги стягнути на користь ОСОБА_1 з відповідача ОСОБА_2 .

Відповідач ОСОБА_2 та його представник у судовому засіданні категорично заперечували щодо повернення позивачці малолітнього сина ОСОБА_3 , оскільки відповідач створив всі необхідні умови для всебічного розвитку дитини, дитина зростає в безпечних для нього умовах, а повернення дитини позивачці зашкодить його здоров`ю, оскільки остання не зможе забезпечити належне його виховання та утримання, через наявність проблем з психічним станом її здоров`я.

Третя особа орган опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, явку свого представника у судове засідання не забезпечив, будь-які клопотанння про відкладення розгляду справи до суду не надходили.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 показала суду, що вона проживає по сусідству з ОСОБА_2 , підтвердила, що інколи вона на прохання ОСОБА_2 доглядає малолітньго ОСОБА_3 з приводу чого ОСОБА_2 погрожувала їй у мережі Фейсбук. 07 січня 2019 року пізно вечором, коли вона поверталася додому, то зустріла ОСОБА_1 , яка вийшла з їх під`їзду, побачивши свідка в автомобілі підбігла і стала бити в скло щоб відкрити двері цього ж автомобіля. Коли свідок сама відкрила двері, то ОСОБА_1 від удару її дверима впала, а піднявшись вдарила її по голові. З приводу цього факту у провадженні Голосіївського суду м. Києва розглядається кримінальне провадження.

Заслухавши учасників судового розгляду справи, допитавши свідка, дослідивши докази наявні у матеріалах справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до правил статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу , в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності, а правилами ст. 12 цього Кодексу встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, а відповідно до вимог ст. 264 цього Кодексу, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обгрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в офіційно зареєстрованому шлюбі з 16.06.2016 року, який було розірвано рішенням суду від 23.01.2019 року (а.с.153).

Крім того, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Звертаючись до суду з позовом про відібрання у ОСОБА_2 малолітнього ОСОБА_3 , народженого ІНФОРМАЦІЯ_1, позивачка ОСОБА_1 в обгрунтування зазначених підстав для позову послалася на те, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі №755/11054/17, від 23.10.2018 року за результатами судового розгляду, її ж позовних вимог до ОСОБА_2 про визначення місця проживання їх малолітнього сина судом ухвалено рішення про визначення місця проживання сина ОСОБА_3 , народженого ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із матір`ю за адресою - АДРЕСА_1 , однак відповідач не повертає їй малолітнього сина в добровільному порядку, а чинним законодавством не визначено механізму виконання такого рішення у примусовому порядку, оскільки у рішенні суду відсутнє зобов`язання ОСОБА_2 повернути їй малолітнього сина ОСОБА_3 .

Наразі , судом встановлено, що між сторонами у справі існує спір щодо місця проживання їх малолітнього сина ОСОБА_3 , народженого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Спір між батьками малолітнього ОСОБА_3 щодо його місця проживання був предметом судового розгляду, отримав правову оцінку, вирішений по суті, ухвалене судове рішення набрало законної сили.

Відповідно до правил ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Правилами статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Так, судом встановлено, що 23.10.2018 року Дніпровським районним судом м. Києва за результатами судового розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини та зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа орган опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, суд ухвалив: позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини задовольнити. Визначив місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із матір`ю - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Зустрічний позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа орган опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини - залишив без задоволення (а.с.155-162).

Постановою Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23.10.2018 року у справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа орган опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, - без змін (а.с.163-171).

Постановою Верховного Суду від 26 червня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_10 , задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року змінено у мотивувальній частині, з викладенням їх у редакції цієї постанови. В іншій частині рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року залишено без змін. Відповідно до мотивувальної частини постанови Верховний суд визнав помилковими посилання судів попередніх інстанцій на принцип 6 Декларації прав дитини, яким передбачено, що малолітня дитина може бути розлучена з матір`ю лише за виняткових обставин, яких під час судового розгляду встановлено не було. Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковаість якого надана Верховною Радою України, а законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. (а.с.172-181).

Як видно зі змісту судових рішень щодо спору сторін у справі про визначення місця проживання їхньої дитини з кожним із них, суди урахувавши особисту прихильність дитини до матері, її вік, стан здоров`я батьків та їх майновий стан, характеристики, а також висновок органу опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 01 грудня 2017 року №100-21122, вважали, що проживання малолітнього ОСОБА_3 із матір`ю відповідатиме його найкращим інтересам. При цьому суди не встановили обставин, які можуть перешкоджати проживанню дитини з ОСОБА_1 .

Зазначені вище судові рішення містять дані, про те що предметом з`ясування і перевірки доказами були умови проживання у квартирі АДРЕСА_1 , а також заперечення відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 щодо психічного стану здоров`я ОСОБА_1 з огляду на те, що остання зверталася до лікаря-психіатра Київської міської психоневрологічної лікарні №2.

Ці ж судові рішення містять висновки, що:

згідно акту обстеження умов проживання від 25 жовтня 2017 року, складеного головним спеціалістом служби у справах дітей Дніпровської районної державної адміністрації в м. Києві Ісаєвою І.М., позивачкою за первісним позовом ОСОБА_1 створено добрі умови для проживання в квартирі АДРЕСА_1 , що належить їй на праві спільної часткової власності із братом - ОСОБА_12 В квартирі чисто, охайно, наявні усі необхідні меблі та побутова техніка. Дитина буде проживати з матір`ю в одній кімнаті в якій знаходиться дитяче ліжко, комод для речей, одяг, іграшки, засоби гігієни. В квартирі є стілець для годування, каляска для дитини;

відповідно до медичної довідки про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів ОСОБА_1 від 27 червня 2017 року, психічних розладів у позивача за первісним позовом не виявлено. Згідно сертифікату про проходження профілактичного огляду, виданого КМНКЛ «Соціотерапія» від 24 жовтня 2017 року наркологічних протипоказань у ОСОБА_1 не виявлено. Відповідно до довідки від 13 квітня 2016 року, виданої Київською міською неврологічною лікарнею №2, ОСОБА_1 була на прийомі у лікаря диспансерного відділення, за результатами діагностики було призначено медичне лікування на сьомому тижні вагітності, зокрема прийом снодійного та заспокійливих ліків.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_1 про відібрання дитини та повернення малолітнього ОСОБА_3 матері, відповідач ОСОБА_2 послався на те, що повернення дитини позивачці буде на шкоду здоров`я дитини, оскільки ОСОБА_1 не може створити належні умови для проживання дитини, страждає на психічну хворобу та мали місце випадки її агресивної поведінки щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , не можуть бути прийняті судом до уваги.

Зокрема, твердження відповідача ОСОБА_2 щодо відсутності належних умов для проживання малолітнього ОСОБА_3 за адресою - АДРЕСА_1 та щодо психічного стану здоров`я ОСОБА_1 , оскільки остання під час вагітності зверталася до лікаря-психіатра, були предметом перевірки під час судового розгляду позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини та зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа орган опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення мсця проживання дитини судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій, а відтак, відповідно до правил частини 5 статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню під час розгляду справи за позовними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відібрання дитини та повернення позивачці ОСОБА_1 за адресою - АДРЕСА_1 з підстав невиконання відповідачем у добровільному порядку рішення суду про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , народженого ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю за адресою - АДРЕСА_1 .

Доводи відповідача, про те що позивачці не можна повернути дитину через те, що остання накинулася на свідка ОСОБА_5 , завдавши їй тілесних ушкоджень і така поведінка ОСОБА_1 може створювати небезпеку для життя та здоров`я дитини, суд не може взяти до уваги, як підставу для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 з огляду на наступне.

Судом встановлено, що зазначена подія мала місце, відразу після того, як відповідач серед ночі з 06. на 07.01.2019 року вигнав позивачку з квартири, куди запросив її для спілкування з сином. Сама ОСОБА_1 підтвердила, що вона була цим дуже схвильована, що не може вільно спілкуватися з сином, а ОСОБА_5 є тією жінкою з якою ОСОБА_2 залишає її дитину.

Крім того, відповідачем не надано суду доказів на підтвердження того, що така поведінка ОСОБА_1 є характерною для неї, а ОСОБА_13 , на яку за твердженням відповідача також напала позивачка до суду не з`явилася в якості свідка для підтвердження зазначеної обставини.

У той же час, при вирішенні заявленого спору суд приймає до уваги, пояснення відповідача на предмет того, що коли позивачка буває з сином, то дитина йде до неї на руки, вони добре спілкуються, дитина відповідає взаємністю своїй матері.

Отже, твердження відповідача, що повернення малолітнього ОСОБА_3 його матері ОСОБА_1 створить небезпеку для його життя і здоров`я не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду заявлених вимог, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_2 повернути їй малолітнього ОСОБА_3, неродженого ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем проживання - АДРЕСА_1 підлягають задоволенню.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 суд вважає за необхідне застосувати правила ст. 430 ЦПК України і рішення суду в частині відібрання дитини допустити до негайного виконання.

Відповідно до правил ст. 141 ЦПК України, понесені позивачкою судові витрати по сплаті судового збору підлягають відшкодуванню відповідачем, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені судом.

Що стосується вимог позивачки про відшкодування їй відповідачем понесених витрат на правову допомогу в розмірі 10 000 гривень, то вони не підлягають задоволенню судом, оскільки в порушення вимог ст. 137 ЦПК України на підтвердження таких витрат позивачкою не надано суду детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а відтак суд не може зробити висновок про співмірність цих витрат з зі складністю справи та виконаними адвокатом робіт (наданих послуг).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 60,63,65,161,162 СК України, ст.ст.2,12,13,76,81,82,137,141,258,259,263-265,430 ЦПК України, суд -

вирішив:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про відібрання дитини, задовольнити.

Відібрати у ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрованого за адресою - АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та передати матері ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрованій за адресою - АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ).

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрованого за адресою - АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрованої за адресою - АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

У задоволені вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 витрат понесених на правову допомогу відмовити.

Рішення суду в частині відібрання дитини підлягає негайному виконанню.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Суддя К.Г. Плахотнюк