Суддя Ізмайлов І. К.
Справа № 644/9569/18
Провадження № 2/644/39/20
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21 грудня 2020 року Орджонікідзевський районний суду м. Харкова у складі:

головуючого судді Ізмайлова І.К.,

секретаря Зінченко М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 644/9569/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, що є у спільній сумісній власності, -

за участю представників:

позивачки адвоката Безрук Л.М.

відповідача адвоката Грічаніченко О.О.

в с т а н о в и в :

11 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 , про поділ майна подружжя, що є у спільній сумісній власності.

В обґрунтування позову зазначила, що 14 червня 1986 року Пісочинською селищною радо Харківського району Харківської області за актовим записом № 53 зареєстровано шлюб з відповідачем.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2018 року частково відновлено втрачене судове провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу в частині судового рішення, яким шлюб між нею та ОСОБА_2 розірвано рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04.03.1993 року.

16 листопада 2018 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Головного територіального управління юстиції видано свідоцтво про розірвання шлюбу, актовий запис № 385.

Під час перебування у шлюбі нею та відповідачем за спільні кошти придбано житловий будинок АДРЕСА_1 .

В зв`язку з тим, що відповідач не погоджується у позасудовому порядку поділити спільне майно подружжя, вона і звернулася про вирішення спору у судовому порядку.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав, проти його задоволення заперечував, у відзиві на позов зазначив, що шлюб з позивачкою та ведення спільного господарства припинені з в осені 1992 року та після розірвання шлюбу більш не поновлювалися, з того ж часу мешкають окремо.

ОСОБА_1 , разом із сином залишилася проживати зі своєю матір`ю у квартирі АДРЕСА_2 . На момент розірвання шлюбу спору про розподіл спільного майна подружжя набутого у шлюбі не мали.

24.05.1997 року він за власні кошти придбав будинок АДРЕСА_1 , після чого постійно мешкав у цьому будинку.

Після розірвання шлюбу сплачував аліменти на утримання сина до досягнення ним повноліття, та надавав колишній дружині та сину матеріальну допомогу.

Після розірвання шлюбу позивачка ніколи не висувала вимог майнового характеру.

У травні 2018 року позивачка повідомила, що продала належну їй квартиру і підшукує житло, яке має намір придбати та вимушена проживати в орендованій квартирі, на період часу до придбання власного житла просила дозволити їй пожити у спірному будинку, на що він погодився.

Через деякий час після вселення позивачка разом із сином створили нестерпні умови для проживання. Сварилися, крали та пошкоджували речі, різним чином провокували виникнення конфліктів. Син спричиняв тілесні ушкодження, з приводу чого звертався до органів поліції.

З будинку зникли деякі документи. Дії ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були спрямовані на його виселення з будинку, позивачка вимагала розділу будинку, вказуючи на те, що шлюб не розірвано і вона має права на будинок. В неї було свідоцтво про шлюб, яке повинно було міститись в матеріалах цивільної справи про розірвання шлюбу.

Восени 2018 року звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з метою отримання копії рішення суду від 04.03.1993 року про розірвання шлюбу з ОСОБА_1 , але з`ясувалось, що провадження втрачено.

При судовому розгляді позивачка ОСОБА_1 позов підтримала, просила його задовольнити та зазначила, що зверталась до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом про розірвання шлюбу, однак у подальшому вони примирились та жили однією сім`єю, їй повернули оригінал свідоцтва про шлюб. З часу реєстрації шлюбу вони з чоловіком жили у квартирі АДРЕСА_2 , яка належала її батькам. В 1997 році було придбано спірний будинок в якому стали проживати її батьки. Після смерті батьків вона та відповідач переселилися до будинку, коли почалися сварки і відповідач отримав ухвалу суду про розлучення вона звернулася з позовом.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав зазначив, що після розірвання шлюбу з 1993 року проживав окремо від позивачки, сплачував аліменти на утримання сина, допомагав позивачці. Зберіг добрі стосунки з тестем та течею. На прохання тещі в 2003 р. зареєструвався за місцем її проживання для сім`єю пільги по сплаті комунальних платежів, бо мав таке право. Після розлучення разом з позивачкою не проживав спільне господарство не вів.

Ухвалою Фрунзенського районного суду міста Харкова від 17.10.2018 р. втрачене судове провадження частково поновлене. На підставі ухвали суду 16.11.2018 року отримано свідоцтво про розірвання шлюбу.

Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24 січня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2019 року вжито заходів забезпечення позову шляхом заборони відчуження будинку АДРЕСА_1 .

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2019 року змінено порядок розгляду справи на розгляд в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2019 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши стороно та перевіривши обставини справи, суд доходить наступних висновків:

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Згідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ухвалою Фрунзенського районного суду міста Харкова від 17.10.2018 р. задоволено заяву ОСОБА_2 та частково відновлено втрачене судове провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, в частині судового рішення, яким шлюб муж ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що був зареєстрований 14.06.1986 р. Пісочинською селищною радо Харківського району Харківської області за актовим записом № 53 розірвано рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04.03.1993 року. (т. 1 а.с. 177-179)

16 листопада 2018 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області вчинено актовий запис № 385 про розірвання шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу. (т. 1 а.с. 9)

24 травня 1997 року державним нотаріусом 4-ої Харківської державної нотаріальної контори за реєстром № 2-1997 посвідчено договір купівлі-продажу за яким ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_2 придбав за 14692,00 грн. будинок АДРЕСА_1 . (т. 1 а.с. 10)

Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України (в редакції 2002 р., набрав чинності з 01.01.2004 р.) у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Разом з до спірних правовідносин підлягають застосуванню як норми Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС Украини), норми ЦК України (в редакції 1963 р.) так і норми СК України, оскільки спірні правовідносини між сторонами виникли за час дії зазначених законів.

Відповідно до ст. 44 КпШС України (в редакції, який діяла на час виникнення правовідносин) шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Отже на час придбання спірного майна шлюб між сторонами припиненим не вважався.

Відповідно до ст. 22 КпШС України (в редакції, який діяв на час придбання будинку) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно із ч. 1 ст. 28 КпШС України (в редакції, який діяла на час виникнення правовідносин) в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Так на заперечення факту спільної власності відповідач ОСОБА_2 посилався на ті обставини, що з 1992 року припинив стосунки з колишньою дружиною і спірний будинок ним придбано частково за власні кошти від продажу належної йому та матері квартири АДРЕСА_3 та за позичені кошти.

Так 10 червня 1999 року державним нотаріусом першої Харківської державної нотаріальної контори за реєстром № 2-2093 посвідчено договір купівлі-продажу за яким ОСОБА_2 особисто та за дорученням від ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_6 придбала за 4000,00 грн. квартиру АДРЕСА_3 . (т. 1 а.с. 124)

Допитаний судом свідок ОСОБА_7 зазначив, що знайомий з ОСОБА_2 приблизно з 1989-1990 р.р., у них в смт. Кулиничі були розташовані поруч гаражі, знав, що ОСОБА_8 був одружений мав сина, а потім з`ясувалось, що шлюб розірвав та отримав квартиру в смт. Кулиничі. Приблизно в 1996-1997 роках на прохання ОСОБА_2 позичив йому 6000 доларів США на придбання будинку, отримував розписку, однак при поверненні грошей її знищів.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 44 ЦК України (1963 р. в редакції, яка діяла на час виникнення правовідносин) повинні укладатись у письмовій формі: угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Згідно ст. 46 ЦК України (1963 р. в редакції, яка діяла на час виникнення правовідносин) недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (стаття 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Отже за відсутності письмових доказів на підтвердження позики у розмірі 6000,00 доларів США показання свідків не може бути прийнято судом як належний та допустимий доказ.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризики настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідач не надав належних та допустимих доказів, які б безспірно свідчили про придбання спірної квартири за його особисті кошти, не довів, що грошові кошти в сумі 14692,00 грн, сплачені в рахунок вартості спірного будинку, придбаного 24 травня 1997 року, отримані ним як позика в 1996-1997 роках та в результаті продажу 10 червня 1999 року (після придбання спірного будинку) частки належної йому квартири, а тому не спростував презумпцію спільності майна подружжя.

Таким чином суд доходить висновку про задоволення позову ОСОБА_1 та визнає за нею, в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 1/2 частину жилого будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

Що стосується посилання відповідача про припинення шлюбних відносин з 1992 року, то суд зазначає наступне…

Як зазначено вище на час виникнення спірних правовідносин шлюб вважався припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Після втрати чинності КпШС України (в редакції 1969 р.) з 01.01.2004 року почав діяти СК України, який не містив аналогічного до КпШС України положення.

Допитаний при судовому розгляді свідок ОСОБА_9 зазначив, що з 1993 року по 1997 рік був сусідом ОСОБА_2 в будинку АДРЕСА_4 , якось ОСОБА_2 казав йому, що розлучився з дружиною, близько два роки з ним жила якась жінка. Свідок ОСОБА_10 повідомив, що знайомий з ОСОБА_2 з початку 90-х років, в 1992-1993 р. допомагав орендувати в Кулиничах житло ОСОБА_2 , потім той проживав в гуртожитку, а потім і отримав квартиру в ОСОБА_11 , яку продав в 1997 році та виїхав, весь час ОСОБА_2 жив один.

Свідок ОСОБА_12 повідомив, що знайомий з ОСОБА_2 з початку 90-х років, тоді він мешкав сам в смт. Кулиничі, в 1995 році близько 2 х місяців з ним мешкала якась жінка, іноді приїздила його матір, казав, що розлучений. Потім він придбав будинок і переїхав, з цього часу бачились не часто, про його особисте життя йому мало відомо. В 2007 р. ОСОБА_2 купив приміщення, яке оформив на ОСОБА_13 та його, ОСОБА_14 жінку. ОСОБА_13 знає з 1995 року, сім`ями бували на пікніках.

Свідок ОСОБА_15 пояснив суду, що знайомий з сім`єю ОСОБА_16 , возив їх сина до школи, з початку 2000-х років підтримував з ними дружні стосунки. З ОСОБА_17 возив формений одяг ОСОБА_18 до хімчистки. Батьки ОСОБА_19 жили на в`їзді Пономаренківському. Бачив ОСОБА_20 та ОСОБА_13 в 2007 році разом в квартирі по АДРЕСА_5 , возив з відти один раз ОСОБА_20 на нараду, бачив ОСОБА_16 разом в автомобілі. Вони видавалися гарною сім`єю.

Разом з тим допитана свідок ОСОБА_21 зазначила, що ОСОБА_22 її кума з ОСОБА_23 знайома з часу їх шлюбу, про розірвання шлюбу дізналася нещодавно. На протязі всього часу сім`ями святкували дні народження, Різдво, святкові дні МВС. На скільки їй відомо будинок придбаний батьками ОСОБА_19 , вони там робили ремонт, а ОСОБА_24 забезпечував їх будівельними матеріалами. Після укладення шлюбу ОСОБА_22 та ОСОБА_24 жили в квартирі по АДРЕСА_5 , а після смерті батьків ОСОБА_19 переїхали у будинок.

Свідок ОСОБА_25 повідомила суду, що працюючи майстром манікюру на протязі останніх 4-5 років обслуговувала ОСОБА_13 у неї вдома на вул. Салтівське шосе, знає її чоловіка ОСОБА_20 та сина ОСОБА_26 .

Свідок ОСОБА_27 показала, що знайома з ОСОБА_17 на протязі майже всього життя знайома з її чоловіком. Спілкувались частіше поки діти були малими, потім рідше. Сім`я здавалася їй нормальною, бувала у них дома, де бачила і ОСОБА_20 , про розірвання шлюбу дізналася в 2018 р.

Крім того, відповідно матеріалів справи, відомостей про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 з 15.02.1982 року по 11.06.2018 року, а ОСОБА_2 мав реєстрацію до 1997 р. у квартирі АДРЕСА_3 з 12.03.1997 р. по 06.10.2003 р. у будинку АДРЕСА_1 , а з 14.10.2003 р. зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 .

Видача ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_28 (матері позивачки) довіреності на представництво інтересів з оформлення будинку АДРЕСА_1 07.11.2006 р. свідчить про збереження сімейних відносин муж сторонами.

Отже з показань свідків та наданих сторонами доказів вбачається, що сторони з моменту розірвання в суді шлюбу та до 2018 року проживали однією сім`єю, що спростовує твердження відповідача про припинення шлюбний відносин з 1992 р.

Показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_7 про роздільне проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з початку 90-х років не є свідченням розірвання шлюбу в силу положень ст. 44 КпШС України.

Відповідне положення передбачено і ст. 21 КпШС України, відповідно до якої кожен з подружжя вільний у виборі занять, професії і місця проживання.

Факт сплати ОСОБА_2 аліментів на утримання сина сам по собі не доводить роздільного проживання сторін.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 82, 141, 229, 247, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України,-

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, що є у спільній сумісній власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 1/2 частину жилого будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 - 4366,8 грн. (чотири тисячі триста шістдесят шість грн. 80 коп.) понесених нею витрат по сплаті судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається відповідно до п.15.5 розділу VІІІ перехідних положень ЦПК України: апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвали суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 29.12.2020 р.

ОСОБА_1 АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 АДРЕСА_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Суддя: І.К. Ізмайлов