Справа № 315/1293/18
Номер провадження № 2/315/10/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2020 року

Гуляйпільський районний суд Запорізької області

у складі головуючого: судді Телегуз С.М.

за участю секретаря: Дмитренко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Гуляйполе Запорізької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики неукладеним, -

ВСТАНОВИВ:

З 25.09.2020 року в провадженні судді Гуляйпільського районного суду Запорізької області Яроша С.О. перебувала вищевказана цивільна справа.

У зв`язку із прийняттям 11.08.2020 року на засіданні Вищої ради правосуддя рішення про звільнення судді ОСОБА_3 у зв`язку з поданням заяви про відставку та на підставі наказу Гуляйпільського районного суду Запорізької області №1-ос від 11.08.2020 року про припинення повноважень судді ОСОБА_3 , акту прийому-передачі справ судді Яроша С.О. від 11.08.2020 року, відповідно до п.2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, на підставі розпорядження керівника апарату суду від 12.08.2020 року за № 46/20, було проведено повторний автоматизований розподіл вищевказаної справи.

Відповідно до повторного автоматизованого розподілу вищезазначена справа 12.08.2020 року була передана на розгляд судді Телегуз С.М.

19.08.2020 року ухвалою судді справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду по суті.

В позові позивач посилалася на те, що 19.02.2013 року між сторонами був укладений договір позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Демченко Т.М., відповідно до п.1 якого відповідач передав позивачу 70000 грн., а позивач відповідно до п.2 цього договору зобов`язався повернути зазначену суму готівкою в строк до 19.02.2018 року, відповідно до п.10 цього договору договір позики вступає в силу і вважається укладеним з моменту передання грошей.

Позивач стверджує, що вона грошові кошти в сумі 70000 грн. від відповідача не отримувала, посилалась на ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, відповідно до яких договір позики є реальною односторонньою угодою і на підтвердження якого щодо факту передачі коштів є розписка позичальника або інший письмовий документ, що підтверджує факт передання коштів, що підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, яка висловлена в постанові від 18.09.2013 року №6-63цс13.

Крім того, відповідач у справі звернувся 03.08.2018 року до суду з позовом до неї про стягнення боргу з урахуванням процентів, інфляційних витрат, відсотків річних від суми боргу за договором позики, посилалася на те, що кошти їй відповідачем за договором позики не передавалась.

Посилаючись на ст.5 ЦПК України прохала захистити її порушене право ефективним способом захисту: визнати договір позики від 19.02.2013 року між нею і відповідачем неукладеним.

20.11.2018 року до суду звернувся відповідач з відзивом на позов, в якому прохала у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що договір позики укладений між сторонами 19.02.2013 року не передбачає складення розписки, крім того, в провадженні суду знаходиться справа за її позовом до позивача про стягнення боргу за даним договором позики, посилаючись на ст.ст. 526, 626, 628, 629, 1046, 1047 ЦК України вважала, що на підтвердження договору позики може бути, але не повинна бути надана розписка, вважала, що підтвердженням укладення договору позики є письмовий договір позики, який укладений між сторонами, та нотаріально посвідчений, вважала, що спосіб захисту обраний позивачем, не передбачений законом, тому прохала відмовити у задоволенні позову (а.с.24-26).

13.12.2018 року до суду звернувся представник позивача: адвокат Мульченко Є.В. з відповіддю на відзив, в якому підтримав позовні вимоги, посилаючись на те, що гроші позивачу за договором позики від 19.02.2013 року не передавались, відповідачем на підтвердження заперечення не надано розписки про передачу грошей, прохав позовні вимоги задовольнити (а.с.30-31).

29.03.2019 року до суду звернувся представник відповідача: адвокат Рябко Ю.М. з запереченнями на відповідь на відзив, в яких посилався на те, що договір позики укладений між сторонами 19.02.2013 року не передбачає складення розписки, посилаючись на ст.ст. 526, 626, 628, 629, 046, 1047 ЦК України вважав, що на підтвердження договору позики може бути, але не повинна бути надана розписка, вважав, що підтвердженням укладення договору позики є письмовий договір позики, який укладений між сторонами, та нотаріально посвідчений, прохав долучити заперечення на відповідь на відзив до справи, а відповідь сторони позивача відхилити (а.с.65-66).

В судовому засіданні позивач позов підтримала та прохала задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача: адвокат Сивоненко О.В. прохала позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач, належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи судом, в судове засідання не з`явилася, надала суду відзив на позов.

В судовому засіданні представник відповідача: адвокат Рябко Ю.М. вважав, що позов не підлягає задоволенню, оскільки останній необґрунтований, прохав в задоволенні позову відмовити.

Свідок ОСОБА_4 суду пояснив, що був присутнім при укладенні договору його дружиною з відповідачем, про що надав письмову згоду на позику та укладення договору позики грошей його дружиною ОСОБА_1 , однак заперечував факт передання обумовленої суми коштів.

Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що вона є приватним нотаріусом, до неї звернулися сторони у справі з приводу укладення договору позики за консультацією, вона надала сторонам роз`яснення, що потрібні паспорти сторін, коди, згода подружжя позивача, кошти за договором були отримані, так пояснили їй сторони, було складено проект договору позики, при підписанні договору були присутні сторони та чоловік позивача.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не обґрунтований та не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Мар`янівка Барського району Вінницької області народилася позивач у справі ОСОБА_1 , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 27.05.1997 року Пологівським РВ УМВС України в Запорізькій області (а.с.9).

ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Гуляйполе Запорізької області народилася відповідач у справі ОСОБА_2 , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 04.02.2006 року Гуляйпільським РВ УМВС України в Запорізькій області (а.с.100).

19.02.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Демченко Т.М., що підтверджується його копією (а.с.12).

Відповідно до п.1 цього договору позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 70000 грн., що підтверджується копією договору.

Відповідно до п.2 цього договору зазначену вище суму грошей позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві готівкою в строк до 19.02.2018 року.

19.02.2013 року чоловік позивача ОСОБА_4 надав письмову згоду на позику та укладення договору позики грошей його дружиною ОСОБА_1 в сумі 70000 грн. у ОСОБА_2 на умовах на її розсуд, що посвідчена приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Демченко Т.М. (а.с.121).

Суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Правовідносини, які виникли між сторонами, є правовідносинами щодо договору позики.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст.5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.2 п.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що не встановлений договором або законом.

Судом встановлено що до суду звернувся позивач з вимогою до відповідача про визнання договору позики, укладеним 19.02.2013 року між сторонами, та посвідченого нотаріально, неукладеним, посилаючись на те, що кошти в сумі 70000 грн. їй не передавались, розписка про їх отримання не складалась, вважає ефективним способом захисту її права, так як спосіб захисту порушеного права не передбачений договором та законом: визнання договору позики неукладеним.

Суд доходить висновку, що позивачем не надано суду належних доказів порушення його права.

При цьому суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа-незалежно від суми.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Аналізуючи зміст ч.2 ст.1047 ЦК України суд доходить висновку, що на підтвердження укладення договору позики та його умов крім розписки позичальника може бути представлений інший документ, який посвідчує передання позичальникові позикодавцем грошової суми.

Такої ж думки і Верховний Суд України, який 18.09.2013 року по аналогічній справі № 6-63цс13 про стягнення боргу за договором позики, висловив наступну правову позицію: «Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права».

Судом встановлено, що позивач заперечує укладення договору позики через відсутність відповідної розписки при наявності письмового нотаріально посвідченого договору позики.

Суд не погоджується з позицією позивача, так як вважає, що наданий суду письмовий документ: письмовий договір позики, укладений між сторонами 19.02.2013 року, та нотаріально посвідчений є підтвердженням відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України укладення договору позики, п.1 якого посвідчує передачу у власність позивача грошових коштів у сумі 70000 грн.

Суд, оцінюючи цей правочин, доходить висновку, що останній не суперечить вимогам закону, так як його письмова форма відповідає вимогам ч.1 ст.1047 ЦК України, так як останній укладено між фізичними особами і сума якого не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, крім того, останній нотаріально посвідчений, а чоловік позивача також подав нотаріально посвідчену письмову заяву про згоду на укладення договору позики.

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний) правочин.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд вважає, що посилання позивача в обґрунтування своїх вимог спростовується наведеними вище нормами законодавства та обставинами справи.

В силу вимог ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, з урахуванням вищенаведеного та оцінки доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку, що порушень вимог щодо форми та посвідчення оспорюваного договору позики, передбачених нормативними документами, при розгляді справи не встановлено, та доказів зворотного позивачем суду також не надано, тому підстави для задоволення позову та визнання договору позики неукладеним відсутні.

А тому позов не підлягає задоволенню, так як не підтверджений встановленими обставинами та наданими суду доказами.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 89, 141, 247, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики неукладеним залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду через Гуляйпільський районний суд Запорізької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 29.12.2020 року о 13-00 год.

Суддя: С.М.Телегуз