Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.10.2020 Справа №607/10335/20

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі: головуючого судді Грицака Р.М.,

за участю секретаря с/з Бігун О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, зокрема: 48 000 гривень, заборгованості за договором позики від 18 листопада 2015 року; 1670,89 гривень - 3% річних простроченої суми по договору позики від 18 листопада 2015 року; 1 108,80 грн. гривень - інфляційних збитків; 21 940,64 гривень - проценти за користування грошовими коштами; 53 441,4 гривні - штраф за договором позики від 18 листопада 2015 року.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що 18 листопада 2015 року, між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики відповідно до якого ОСОБА_2 отримав у позику кошти в сумі 48 000 гривень, що є еквівалентно 2000 доларів СІІІА, та зобов`язався повернути їх до 25 квітня 2019 року, рівними частинами до 25 числа кожного місяця, в розмірі 50 (п`ятдесят) у.о. (доларів США), по курсу гривні щодо іноземної валюти. Факт отримання грошових коштів підтверджується розпискою. Станом на день звернення до суду відповідач свої зобов`язання не виконав, вимоги щодо погашення заборгованості залишає без уваги, у зв`язку із чим в нього, як позикодавця виникло право на стягнення сум передбачених ч.2 ст.625 ЦК України та штрафу за неналежне виконання зобов`язання. Таким чином вказані дії відповідача істотно порушують умови договору та його права, тому просить суд позов задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 10 липня 2020 року було відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, однак представник подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності та у відсутності позивача, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про поважність причин неможливості прибуття його в судове засідання суд не повідомив, відзиву на позов не подав. Тому суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів та постановлення заочного рішення, оскільки, щодо заочного вирішення справи не заперечує позивач.

У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд, у відповідності з ч. 2 ст. 247, ст. 280 ЦПК України, постановив здійснювати розгляд справи у відсутність сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями фізичних та юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до розписки, написаної та підписаної ОСОБА_2 , останній 15 листопада 2015 року взяв у позику у ОСОБА_1 кошти в сумі 48 000 грн. що еквівалентно 2000 дол. США, які зобов`язався повернути до 25 квітня 2019 року.

Відповідно до ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони, та підписаний його стороною.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Даний правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 05.06.2020 року по справі № 500/7069/14-ц.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до вимог ст. 545 ЦК України, після прийняття виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі; якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові, у разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає, підтвердженням виконання боржником свого обов`язку є наявність боргового документа у боржника.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно ст.526 ЦК України, зобов`язання мас виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України несплата боржником суми боргу вважається порушенням зобов`язання.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 1 92 ЦК України).

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч.2 ст.533 ЦК, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Згідно розписки ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 кошти в сумі 48 000 грн., що еквівалентно 2 000 дол. США.

Отже, згідно з умовами цього договору грошові зобов`язання позичальника виражені в національній валюті України гривні з визначенням грошового еквівалента долара США.

Враховуючи, що умовами договору чітко передбачено надання грошей в позику в національній валюті України, а саме 48 000 грн., вказана сума і підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Також позивач просить стягнути на його користь з відповідача індекс інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми у відповідності до ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з цим, до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим.

Отже, 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 48 000 грн., помноженого на кількість днів прострочення, що становить 423 днів (за період з 26.04.2019 року по 22.06.2020 року), помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Тобто 48 000 грн. х 423 днів х 3: 100: 365 = 1 670,89 грн.

Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути три відсотка річних за період з 26.04.2019 року по 22.06.2020 року в розмірі 1 670,89 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення інфляційних збитків, то суд вважає вказані вимоги безпідставними, оскільки сума позики визначена в еквіваленті до долара США на час повернення позики, в той час як інфляційні процеси стосуються національної валюти внаслідок її знецінення.

Вирішуючи вимоги позивача щодо стягнення із відповідача процентів від суми позики суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Таким чином, у випадку, якщо договір позики не є безоплатним, (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, позичальник зобов`язаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у випадку, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України гривні або період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Так, враховуючи строк позовної давності та період дії договору позики суд вважає, що право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою розпочинається 22 червня 2017 року та припиняється після спливу визначеного договором строку позики, а саме 25 квітня 2019 року.

Таким чином сума процентів, які підлягають стягненню за договором позики від 18 листопада 2015 року за період з 22 червня 2017 року по 25 квітня 2019 року становить 14 225 грн. 10 коп.

Крім цього позивач просить стягнути з відповідача суму неустойки (штрафу) за порушення виконання зобов`язання.

Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Договором позики передбачено, штраф за неналежне виконання зобов`язання, а саме при несплаті обов`язкового щомісячного платежу сума боргу зростає на 50 (п`ятдесят) у.о. (доларів США), по курсу гривні щодо іноземної валюти, та додається до загальної суми боргу.

Суд враховує, що договором позики передбачено штраф при несплаті обов`язкового щомісячного платежу, до 25 числа кожного місяця у розмірі 50 (п`ятдесят) у.о. (доларів США).

Відповідно до офіційного курсу НБУ до іноземної валюти станом на момент подачі позову 22.06.2020 року, 1 долар США дорівнює 26,7207 грн.

В ході судового розгляду встановлено, що відповідачем не сплачено жодного щомісячного платежу, за період із 18 листопада 2015 року по 25 квітня 2019 року.

Тому суд погоджується з розрахунком позивача та вважає, що сума штрафу яка підлягає до стягнення становить 53 441,40 грн.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що права позивача порушені відповідачем, заявлені вимоги є обґрунтованими та підлягають до часткового задоволення шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 18 листопада 2015 року в сумі 117337 грн. 39 коп. з яких 48000 грн. заборгованість за договором позики, 1670 грн. 89 коп. 3% річних простроченої суми по договору позики, 14225 грн. 10 коп. проценти за користування грошовими коштами, 53 441 грн. 40 коп. штраф за договором позики.

В задоволенні решти вимог слід відмовити.

На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1173 грн. 37 коп.

Керуючись ст.ст. 11, 12, 13, 81, 141, 247, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 117337 грн. 39 коп. з яких 48000 грн. заборгованість за договором позики, 1670 грн. 89 коп. 3% річних простроченої суми по договору позики, 14225 грн. 10 коп. проценти за користування грошовими коштами, 53 441 грн. 40 коп. штраф за договором позики.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1173 грн. 37 коп. судового збору.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, шляхом подання апеляційної скарги до Тернопільського апеляційного суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Тернопільського апеляційного суду у 30-денний строк з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручену у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення суду складено 29 жовтня 2020 року.

Головуючий суддяР. М. Грицак