ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/3833/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" листопада 2020 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Мицик Ю.С.,

при секретарі Пугач Д.С.

сторони не з`явилися

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,-

встановив:

У травні 2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду із вказаним позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач) посилаючись на те, що 14.09.2016 між сторонами було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_1 надала відповідачу гроші у сумі 5000,00 доларів США. В подальшому 27.09.2016 між сторонами було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_1 надала відповідачу гроші у сумі 1500,00 доларів США та 29.12.2016 в розмірі 1200,00 доларів США. Після звернення позивача до відповідача про повернення позики, остання кошти не повернула, що змусило позивача звернутися з позовом до суду. Позивач просила стягнути з відповідача 202 784, 89 грн., що на день звернення до суду становить суму в розмірі 7 700,00 доларів США , моральну шкоду в розмірі 20 000 грн. та судовий збір.

Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Мицик Ю.С. від 11.06.2019 було відкрито провадження у справі, призначено справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

19.02.2020 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Визнала, що дійсно отримала в займи 14.09.2016 у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 5 000,00 доларів США, 27.09.2016 отримала в займи у позивачки ОСОБА_1 грошові кошти з розмірі 1 200,00 доларів США та 27.09.2016 отримала в займи у позивачки грошові кошти з розмірі 1 200,00 доларів США, про що написала письмові розписки без конкретних зобов`язань та строків повернення грошових коштів. Враховуючи те, що сторони спілкувалися та мали добрі між собою стосунки, ОСОБА_1 на її прохання передала грошові кошти без зазначення родових ознак в розмірі 7700,00 доларів США. В подальшому вона на прохання ОСОБА_1 запропонувала свою допомогу в оформленні усіх необхідних документів щодо придбання житла у місті Києві, на що ОСОБА_1 надала свою згоду. На початку 2017 року позивачка звернулася до неї з проханням про повернення грошових коштів, водночас вона була не в змозі їх повернути, а тому вони домовилися про повернення коштів різними частинами. Заперечувала проти вимог позову в частині відшкодування моральної шкоди, через їх недоведеність та безпідставність.

27.02.2020 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій остання вказала, що дійсно у договорах позики не було встановлено строк повернення коштів, однак в 2019 році вона зверталася до відповідача з письмовою вимогою про їх повернення. На письмову вимогу, отримані кошти повернуті не були, що змусило позивача звернутися з позовом до суду. Щодо розміру моральної шкоди завданої протиправними діями відповідача, позивач зазначила, що сума грошових коштів у розмірі 202 784,89 грн., є достатньо великою для неї, оскільки є людиною пенсійного віку. Неповернення відповідачем належних позивачу грошових коштів протягом останніх трьох років створювало щоденні душевні страждання, оскільки вона не мала змоги використовувати їх на належне забезпечення рівня життя, сплати за медичні обстеження та лікування, та забезпечення достатнього рівня харчування для людини похилого віку.

В судове засідання сторони не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися за місцем своєї реєстрації, про поважність причин неявки в судове засідання призначене на 02.11.2020, суд не повідомили.

Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Згідно ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

В матеріалах справи міститься заява представника відповідача, про розгляд справи за відсутності сторони відповідача.

У зв`язку з чим, суд вважає за можливе розглянути справу, виходячи з вимог ст.128 ЦПК України та рішення Конституційного суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011, згідно яких в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема, позовна заява), вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Перешкод для здійснення розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження та вирішення справи і ухвалення судового рішення за наявними матеріалами судом не встановлено.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

При вирішенні вимог даного позову, суд керується нормами цивільного процесуального законодавства, які визначають правила доказування у цивільному процесі, та положеннями матеріального закону, які регулюють зобов`язання, що виникають за договорами позики.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , відповідач ОСОБА_3 у зв`язку з реєстрацією шлюбу з ОСОБА_4 , змінила прізвище на ОСОБА_3 .

Судом встановлено, що в період з 14.09.2016 по 29.12.2016 відповідач ОСОБА_3 взяла в борг у позивача ОСОБА_1 грошові кошти на загальну суму 7 700 доларів США за розписками. А саме: за розпискою від 14.09.2016 кошти в сумі 5000, 00 доларів США, за розпискою від 27.09.2016 кошти в сумі 1500, 00 доларів США, за розпискою від 29.12.2016 кошти в сумі 1 200 доларів США.

Посилання відповідача на безпідставність вимог позивача про стягнення заборгованості, оскільки у розписках відсутні строки повернення позики, суд відхиляє, оскільки якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем 29.03.2019 на адресу відповідача була направлена письмова вимога про повернення суми боргу в розмірі 7 700, 00 доларів США втім, отриманих коштів відповідач не повернула.

Відповідач не надала доказів на спростування заявлених позовних вимог. Не здобуто таких доказів під час розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зроблено висновок, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Вказаними договорами не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу в розмірі 7 700, доларів США за офіційним курсом НБУ не вбачається.

У постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12 зроблено висновок, що «відповідно до статті 611 ЦК України відшкодування моральної шкоди в разі невиконання зобов`язання допускається, якщо такі наслідки передбачені законом або договором.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2019 року в справі № 640/5098/14-ц (провадження № 61-18978св18) зроблено висновок, що «наслідки порушення позичальником зобов`язання встановлені статтею 1050 ЦК України, якою не передбачено відшкодування моральної шкоди. Укладений між сторонами у справі договір позики не містить такого виду цивільної відповідальності».

Укладені між сторонами у справі договори позики не передбачають компенсації моральної шкоди.

Тому, позовні вимоги в частині стягнення позики в сумі 7 700, 00 доларів США підлягають задоволенню, а в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди слід відмовити.

Судовий збір покладається на відповідача пропорційно задоволеним вимогам. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 2052, 85 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 81, 83, 141, 258, 263, 265, 268, 354-356 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договорами позики в загальному розмірі 7 700 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2027, 85 грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 : АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

СУДДЯ: МИЦИК Ю.С.