Дата документу 28.12.2020 Справа № 334/2012/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 334/2012/17 Головуючий у 1 інстанції: Баруліна Т.Є.
№ 22-ц/807/3302/20 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Бєлки В.Ю.

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 04 вересня 2020 року у справі за позовом акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №ZPC0AD40300004 від 17.12.2008 року у розмірі 105915,52 грн.,

ВСТАНОВИВ

В березні 2017 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №ZPC0AD40300004 від 17.12.2008 року у розмірі 105915,52 грн..

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 17.12.2008 року між ним та відповідачем укладено кредитно-заставний договір №ZPC0AD40300004. Відповідно до умов вказаного договору позивач надав відповідачу кредит у розмірі 54354,90 грн. у строк до 16.12.2013 року, а відповідач, в свою чергу, зобов`язався повернути зазначені кошти та сплатити відсотки за користування ними у порядку та строки, визначені договором.

У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором у нього утворилась заборгованість у розмірі 105915,52 грн., з яких: 35335,94 грн. заборгованість за кредитом (тіло кредиту); 12114,53 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 3465,05 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 55000 грн. пеня.

Посилаючись на вищезазначене просило суд, стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №ZPC0AD40300004 від 17.12.2008 року у розмірі 105 915,52 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 вересня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість по тілу кредиту у сумі - 22 623,69 грн., та заборгованість по сплаті відсотків у сумі - 4730,56 грн., а всього 27 354,25 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» витрати по сплаті судового збору у розмірі - 413,22 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Зазначає, що кредитний договір забезпечений заставою автомобіля, який у квітні 2011 року позичальник передала банку як заставодержателю в рахунок виконання боргових зобов`язань та видала довіреність на право розпорядження заставним майном. Вважає, що у такий спосіб повністю виконала свої боргові зобов`язання, а тому вимоги про стягнення будь-яких сум Банку є неправомірними.

Банк скористався своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу. Вважає, що рішення суду першої інстанції є об`єктивним, справедливим, яке ухвалено без жодних порушень норм матеріального і процесуального права, тому законні підстави для його скасування відсутні. З цих підстав просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно до ст.1055 ЦК України для кредитного договору обов`язкова письмова форма. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Судом першої інстанції встановлено, що між відповідачем та позивачем укладено кредитно-заставний договір № ZPC0AD40300004 від 17.12.2008 р., у відповідності з яким відповідачу надано кредит в розмірі 43253,95 грн. з кінцевим терміном повернення 16.12.2013 на придбання автомобілю марки Daewoo, модель Nexia, рік випуску: 2007, тип ТЗ: легковий авто 1500 см. куб, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 . (а.с. 7-12)

Позивач свій обов`язок щодо надання кредитних коштів виконав у повному обсязі. Відповідач свій обов`язок щодо сплати кредитних коштів виконував неналежно внаслідок чого у неї утворилась заборгованість у розмірі 105 915,52 грн., з яких: 35 335,94 грн. заборгованість за кредитом (тіло кредиту); 12 114,53 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 3 465,05 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 55 000 грн. пеня.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

На підставі ст.ст. 1048, 1049 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики и позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

В статті 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті до ст.ст. 610-612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; відшкодування збитків.

Відповідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

З матеріалів справи вбачається, що останній платіж внесено відповідачем 29.11.2010 року, кінцевий термін повернення кредиту є 16.12.2013 року.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) та ін.

Задовольняючи позовні вимоги банку про стягнення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у позивача припинилось право нараховувати проценти за користування кредитом після 16.12.2013 року у зв`язку зі спливом строку кредитування.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Пунктом 14.11 кредитно-заставного договору встановлено, що сторони погодили, що позовна давність за вимогами, які стосуються виконання цього договору становить п`ять років.

Позивач звернувся із позовом до суду 29.03.2017 року.

Оскільки даний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Вказана правова позиція зазначена в постанові Великої палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10 цс 18).

У даній справі повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, відповідно до графіку погашення кредиту додаток №1 до кредитно-заставного договору. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання.

Оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, щомісячними платежами, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Звернувшись до суду 29.03.2017 року, позивач має право на стягнення щомісячних платежів з 28.03.2012 року по 16.12.2013 року, оскільки відповідачем було подано заяву про застосування строку позовної давності.

Отже судом першої інстанції обґрунтовано стягнуто заборгованість по тілу кредиту у сумі - 22 623,69 грн. за період з 28.03.2012 по 16.12.2013 року, , та заборгованість по сплаті відсотків у сумі - 4730,56 грн., що становить всього 27 354,25 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову у стягненні з позичальника на користь банку комісії за користування кредитом в сумі 3465,05 грн., суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що за положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Саме таких правових висновків дійшов Верховний Суд України у правовій позиції, викладеній у постанові від 16 листопада 2016 року по справі №6-1746цс16.

Отже, вимоги про нарахування комісії суперечать вимогам чинного законодавства та включення такої комісії до суми заборгованості не ґрунтується на законодавстві України.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позичальник повністю виконала свої зобов`язання , передавши Банку у квітні 2011 року заставний автомобіль , є неспроможними, оскільки зазначений автомобіль до теперішнього часу не реалізовано та заборгованість за кредитним договором не погашена.

Забезпечувальне зобов`язання встановлюється виключно з метою забезпечення виконання основного зобов`язання за рахунок створення для цього певного резерву (джерела), завдяки якому кредитор у разі порушення зобов`язання боржником може задовольнити свої вимоги.

Особа, яка володіє предметом застави, зобов`язана, якщо інше не встановлено договором: вживати заходів, необхідних для збереження предмета застави; утримувати предмет застави належним чином; негайно повідомляти другу сторону договору застави про виникнення загрози знищення або пошкодження предмета застави.

Заставодавець, який володіє предметом застави, у разі втрати, псування, пошкодження або знищення заставленого майна з його вини зобов`язаний замінити або відновити це майно, якщо інше не встановлено договором.

Таким чином, саме по собі знаходження предмета застави у кредитодавця (заставодержателя) не свідчить про виконання боржником своїх овбов`язків щодо кредитного договору.

З урахуванням того, що заставне майно не реалізовано, позичальник не позбавлений обов`язку сплатити заборгованість і не позбавлений права, у разі погашення заборгованості, вимагати повернення предмета застави у належному стані.

У разі коли суми, вирученої від продажу предмета застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, він має право, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна боржника в порядку черговості, передбаченої законодавством України.

Нормами ст. 25 Закону про заставу чітко передбачено, що у разі якщо при реалізації предмета застави виручена грошова сума перевищує розмір забезпечених цією заставою вимог заставодержателя, різниця повертається заставодавцю.

Враховуючи що предмет застави не реалізований, у суду першої інстанції не було перешкод для визначення розміру та стягнення заборгованості.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до пп.6 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року, який набрав чинності з 01.11.2011 року із змінами від 19.09.2013 року до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору, який набрав чинності 23.10.2013 року та змінами від 22.05.2015 року, який набрав чинності 01.09.2015 року з наступними змінами судовий збір за подачу апеляційної скарги на рішення суду оплачується, виходячи з 150% ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» якщо скаргу подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог, судовий збір за подання скарги вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині таких позовних вимог (оспорюваних сум).

За рішенням суду з ОСОБА_1 на користь банку стягнуто 27354,25 грн., й саме з цією сумою відповідач не згодна. Отже судовий збір за подачу апеляційної скарги становить 615 грн. 47 коп.

Відповідач при подачі апеляційної скарги не сплатив судовий збір в сумі 615 грн. 47 коп., тому є підстави для стягнення з відповідача на користь держави зазначеної суми.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 вересня 2020 рокупо цій справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь держави судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 615 (шістсот п`ятнадцять ) грн.. 47 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2020 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: В.Ю. Бєлка

О.З. Поляков