Справа № 525/927/19
Провадження №2/525/31/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.02.2020 Великобагачанський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого - судді Хоролець В.В.

при секретарі Хоменко М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Велика Багачка Полтавської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Білоцерківська сільська рада Великобагачанського району Полтавської області про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

З позову ОСОБА_1 вбачається, що їй на підставі договору купівлі продажу, посвідченого 01 лютого 2019 року виконуючою обов`язки в порядку заміщення державного нотаріуса Великобагачанської державної нотаріальної контори Полтавської області державним нотаріусом Решетилівської державної нотаріальної контори Кириченко Т.М. та зареєстрованого в реєстрі за номером 78 та згідно витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 01 лютого 2019 року належить на праві власності квартира, розташована в АДРЕСА_1 . Після отримання вищезазначеного майна у власність позивачка ОСОБА_1 дізналася, що в її квартирі зареєстрований від 12 липня 2014 року громадянин ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , котрий і по даний час не знявся з реєстрації. На підтвердження того, що відповідач ОСОБА_2 не проживає за адресою АДРЕСА_1 з 12.07.2014 року позивачка ОСОБА_1 отримала довідку підтвердження від виконавчого комітету Білоцерківської сільської ради від 12.05.2019 року за № 44/2.

Позивачка також звернулася до депутата ОСОБА_3 та в. о. старости ОСОБА_4 стосовно отримання акту обстеження факту проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вищезазначеній квартирі. В ході звернення позивачка ОСОБА_1 отримала акт від 06.06.2019 року про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не проживає за адресою АДРЕСА_1 .

Позивачка ОСОБА_1 зазначає, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження її майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є належним способом захисту порушених прав позивача. З 2014 року місце фактичного перебування відповідача ОСОБА_2 ні позивачці, ні колишнім власникам не відоме.

Посилаючись на вищевикладені обставини, положення ряду статей ЦК України позивачка вказує, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку з тривалою, понад один рік без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, крім того не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення, а тому позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як власник житла, вимушена звернутися до Великобагачанського районного суду Полтавської області з даною позовною заявою, оскільки відповідач ОСОБА_2 створює позивачу перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном (а.с.а.с.1-4).

З листа виконавчого комітету Білоцерківської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області № 696 від 05.09.2019 року вбачається, що відповідно до реєстру територіальної громади ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований та не проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.23).

Ухвалою суду від 13.09.2019 року за вищевказаним цивільним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Білоцерківська сільська рада Великобагачанського району Полтавської області про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням було відкрите загальне позовне провадження і підготовче засідання призначено на 15.11.2019 року (а.с.24). Відповідачу за зареєстрованим місцем його проживання було направлено копію позовної заяви з доданими до неї документами, про те, з відмітки вузла поштового зв`язку вбачається, що він за даною адресою не проживає (а.с.а.с.31,59-60,62-63,66-67); при цьому, з поштової кореспонденції вбачається, що відповідач ОСОБА_2 за зареєстрованим місцем проживання не проживає і не отримує судову кореспонденцію, тому він повідомлявся судом про день і час проведення розгляду справи в порядку ч.11 ст.128 ЦПК України шляхом поміщення оголошення на веб-сайті суду.

15.11.2019 року по даній справі проведено підготовче засідання і призначено судовий розгляд по суті справи на 02.12.2019 року (а.с.38).

До початку проведення підготовчого засідання по справи по суті від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про підтримання заявленого позову та про розгляд справи у її відсутність, просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та провести розгляд справи на підставі наявних доказів у справі (а.с.36).

Відповідач у справі ОСОБА_2 в судове засідання 02 грудня 2019 року не з`явився, як вбачається з поштової кореспонденції, за місцем своєї реєстрації в АДРЕСА_1 він не проживає і судові повістки не отримує, однак він вважається таким, що належним чином повідомлений про розгляд справи в порядку ч.11 ст.128 ЦПК України, оскільки на веб-сайті суду опубліковане оголошення про його виклик в дане судове засідання (а.с.а.с.40-41); відзив на позов у розумінні ст.178 ЦПК України даний відповідач суду не подавав.

Суддя Великобагачанського районного суду Полтавської області Хоролець В.В. в період часу з 11 год. 22 листопада 2019 року по 04 грудня 2019 року перебував на лікарняному, тому процесуальний рух у справах не здійснювався (справи не розглядалися).

Відповідач у справі ОСОБА_2 в судове засідання 03.01.2020 року не з`явився, як вбачається з поштової кореспонденції, за місцем своєї реєстрації в АДРЕСА_1 він не проживає і судові повістки не отримує, однак він вважається таким, що належним чином повідомлений про розгляд справи в порядку ч.11 ст.128 ЦПК України, оскільки на веб-сайті суду опубліковане оголошення про його виклик в дане судове засідання (а.с.а.с.49-50); відзив на позов у розумінні ст.178 ЦПК України даний відповідач суду не подавав.

Відповідач у справі ОСОБА_2 в судове засідання 11.02.2020 року повторно не з`явився, як вбачається з поштової кореспонденції, за місцем своєї реєстрації в АДРЕСА_1 він не проживає і судові повістки не отримує, однак він вважається таким, що належним чином повідомлений про розгляд справи в порядку ч.11 ст.128 ЦПК України, оскільки на веб-сайті суду опубліковане оголошення про його виклик в дане судове засідання (а.с.а.с.57-58); відзив на позов у розумінні ст.178 ЦПК України даний відповідач суду не подавав.

Представник третьої особи у справі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Білоцерківська сільська рада Великобагачанського району Полтавської області в судове засідання не з`явився, від даної сільської ради до суду надійшов лист про не заперечення щодо задоволення позовних вимог та про розгляд справи у відсутність їх представника (а.с.32,51,69).

У зв`язку з викладеним, суд вирішив за можливе розглянути справу в судовому засіданні 11.02.2020 року у відсутність учасників справи, на підставі наявних у справі доказів, з урахуванням норм ст.247 ЦПК України та Рішення Конституційного Суду України №16-рп/2011 від 08.12.2011 року (справа про фіксування судового процесу технічними засобами).

Суд, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Білоцерківська сільська рада Великобагачанського району Полтавської області про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 15 ЦК України (норма матеріального права) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Про це вказується у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.05.2018 року.

Відповідно до змісту статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

У пункті 42 рішення «Бендерський проти України» від 15 листопада 2007 року Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торійа проти Іспанії» від 09.12.1994 року).

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України).

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення, у матеріальному розумінні це певна річ (об`єкт), щодо якої виник спір.

Як вказав Верховний Суд у своїй постанові від 16.05.2018 року, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Тобто, право визначення кола відповідачів у конкретній справі належить виключно позивачу, який звертається з відповідними позовними вимогами до суду.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що даним позивачем при зверненні до суду з відповідним цивільним позовом визначено такий суб`єктний склад учасників справи відповідачем у справі визначено фізичну особу ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований в АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що квартира, яка розташована в АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 , відповідно до договору купівлі продажу, який був складений 01.02.2019 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 та посвідчений виконуючою обов`язки в порядку заміщення державного нотаріуса Великобагачанської державної нотаріальної контори Полтавської області, державним нотаріусом Решетилівської державної нотаріальної контори Кириченко Т.М., зареєстровано в реєстрі за № 78 (а.с.а.с.5-6). Згідно умов цього договору, ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_5 вищевказану квартиру.

Те, що власником вищевказаної квартири є позивач ОСОБА_1 також підтверджується Витягом з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 01.02.2019 року (а.с.7).

Відповідно до виписки з домової книги в розділі приписка (реєстрація) вбачається, що

відповідно до запису під № 950 значиться ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований в АДРЕСА_1 , про що внесені відомості 09.07.2015 року (а.с.а.с.8-11).

З акта, виданого виконавчим комітетом Білоцерківської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області Бірківського старостинського округу від 06.06.2019 року, складеного в. о. старости ОСОБА_4 , депутата сільської ради ОСОБА_3 , сусіда ОСОБА_6 , вбачається, що в квартирі АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 зареєстрований, але не проживає з 12.07.2014 року по даний час ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12).

З довідки, виданої виконкомом Білоцерківської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області №44/2 від 12.05.2019 року вбачається, що громадянин ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований в АДРЕСА_1 , але не проживає з 12.07.2014 року (а.с.13).

Відповідно до довідки № 0030633 серії 7-66 ТЕ, яка була видана головою МСЕК вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 повний огляд якої проведено 13.10.2009 року, є інвалідом з дитинства другої групи безтерміново (а.с.16).

З копії посвідчення серії НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_1 , 1985 р.н. є інвалідом другої групи та отримує пенсію по інвалідності (а.с.17).

Відповідно до довідки ПФУ Головного управління в Полтавській області № 14/02 від 19.06.2019 року вбачається, що ОСОБА_7 , 1985 р.н., жительці с. Бірки Великобагачанського району в тім, що вона дійсно перебуває на обліку в Великобагачанському об`єднаному управлінні ПФУ як пенсіонер в разі втрати годувальника (а.с.18).

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України).

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин 5,6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У відповідності до ч.1 ст.381 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

За ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За ст.270 ЦК України фізична особа, серед іншого, має право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на недоторканість житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування.

У відповідності до ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Місце перебування це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає менше шести місяців на рік. Реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Згідно норм ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України громадянин, які мають у приватній власності будинок і користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати та укладати інші не заборонені законом угоди. При цьому, обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Об`єктом права власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України).

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина друга цієї статті визначає способи захист цивільних прав та інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України, а також з урахуванням положень ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним в будинку, що йому належить, користуються жилими приміщеннями в обсязі визначеному відповідно до угоди з власником.

Разом з цим, згідно норм ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України громадянин, які мають у приватній власності будинок (квартиру) і користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати та укладати інші не заборонені законом угоди. При цьому, обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Об`єктом права власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України).

У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплені принципи непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Системний аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім`ї власника будинку користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім`ї власника будинку на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком.

При цьому, зазначені висновки не суперечать нормам ст.47 Конституції України, ст.9 ЖК України та ст.311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи.

Верховний Суд України у своїй постанові від 05.11.2014 року висловив правову позицію про те, що аналіз статей 383,391,405 ЦК України та статті 156 ЖК дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватися цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Таку ж позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові від 15.05.2017 року у справі №734/387/15-ц.

З доводів позовної заяви вбачається, що в квартирі АДРЕСА_2 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зареєстрований у вищевказаній квартирі, але з 12.07.2014 року даний громадянин за зазначено адресою не проживає. При цьому, будь-яких доказів про зворотнє стороною відповідача до суду не подавалися; з 01.02.2019 року належним власником даної квартири в житловому будинку є ОСОБА_1 .

Суд приймає до уваги Акт комісії від 06.06.2019 року про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований в квартирі АДРЕСА_2 , однак за даною адресою не проживає з 12.07.2014 року по даний час, оскільки зміст даного акта узгоджується з доводами позовної заяви, дослідженими матеріалами справи, і ними не спростовується.

Отже, виходячи з сукупності вищевикладеного, вбачаються підстави для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Білоцерківська сільська рада Великобагачанського району Полтавської області про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням в межах заявлених позовних вимог.

Згідно ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що в силу закону позивач ОСОБА_1 при поданні позову, який нею був поданий 08.07.2019 року звільнена від сплати судового збору в силу ст.5 Закону України «Про судовий збір», та того, що суд дійшов висновку про задоволення її позову, судові витрати по справі (судовий збір) в розмірі 768 грн.40 коп. належить стягнути з відповідача по справі в дохід Державного бюджету України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.41,55 Конституції України, ст.ст.16,270,316,317,319,381,383,386,391,392,405 ЦК України, ст.ст.3,7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.ст.4,11,12,13,49,76-80,81,83,128,141,259,247,263-265,272-273 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Білоцерківська сільська рада Великобагачанського району Полтавської області про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп. в дохід Державного бюджету України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до пп.15.5 п.15 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Великобагачанський районний суд Полтавської області.

На виконання п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України судом зазначається повне найменування сторін: позивач: ОСОБА_1 , яка зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , паспорт серії НОМЕР_3 ; відповідач: ОСОБА_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків суду не відомий, паспортні дані суду не відомі; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Білоцерківська сільська рада Великобагачанського району Полтавської області, юридична адреса: Полтавська область, Великобагачанський район, с. Білоцерківка, вул. Першотравнева, 10, .

Суддя В.В.Хоролець