19.10.2020 року Провадження №2/425/436/20
Справа №425/1516/20
місто Рубіжне Луганської області
Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі головуючого - судді Коваленка Д.С., секретар - Брудницька О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні зали судових засідань Рубіжанського міського суду Луганської області, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
ОСОБА_1 звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , про усунення перешкод в користуванні квартирою, визнавши ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
В судове засідання сторони не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Позивач у поданій суду заяві просила розглянути справу без її участі, не заперечувала проти розгляду справи у заочному порядку.
За таких обставин, а також в силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Відповідач правом на подачу відзиву на позов не скористався, і будь-які докази суду не надав; був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, але не з`явився без повідомлення причин; позивач не заперечувала проти розгляду справи в заочному порядку.
Тому суд, на підставі частини 1 статті 280 ЦПК України, здійснював розгляд справи за відсутності відповідачів, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати.
Позиції учасників справи.
Позиція позивача полягала в тому, що у вересні 1984 року вона стала членом житлового-будівельного кооперативу та отримала в найм квартиру АДРЕСА_1 . Але після повної виплати пайового внеску за квартиру у 1991 році, вона набула право власності на зазначену квартиру, хоча його і не оформлювала. 20 серпня 1985 року вона надала право користування цією квартирою ОСОБА_2 , і того ж дня він зареєстрував своє місце проживання за зазначеною адресою. Однак відповідач не проживає у зазначеній квартирі з січня 1996 року, оскільки виїхав з квартири зі своїми речами для влаштування особистого життя на нове місце проживання, що на підставі статті 71 та 107 Житлового кодексу України свідчить про те, що він, як наймач житлового приміщення втратив право користування ним з дня вибуття. Але добровільно відповідач не бажає змінити реєстрацію місця проживання і не сплачує комунальні послуги. Через, що відповідача слід визнати таким, що втратив право користування зазначеною квартирою.
Відповідач правом на подачу відзиву на позов не скористався, і будь-які докази суду не надав.
Оцінка суду щодо фактів.
На основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини:
Одинадцятого серпня 1979 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_2 (а.с.3-4,5,7,46-47,67-68). При цьому під час реєстрації шлюбу, ОСОБА_1 змінила своє прізвище з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 » (а.с.67-68).
Сплативши 03 вересня 1984 року частину пайового внеску в розмірі 2206 карбованців 07 копійок, ОСОБА_1 стала членом житлово-будівельного кооперативу "Перемога" та отримала у найм квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 1,6,7,45).
Двадцятого серпня 1985 року, ОСОБА_1 зареєструвала своє місце проживання у цій квартирі, разом з членами її сім`ї: чоловіком ОСОБА_2 та сином ОСОБА_7 (а.с.7).
У грудні 1991 року, ОСОБА_1 сплатила залишок пайового внеску за кооперативну квартиру АДРЕСА_1 , який складав 3635 карбованців 97 копійок, чим оплатила 100% вартості цієї квартири (а.с.6,45). Вказану обставину суд встановив на підставі довідки Комунального підприємства "Житлово-експлуатаційна контора №1" Рубіжанської міської ради, в якому зберігається архів житлово-будівельного кооперативу "Перемога", на що вказувала позивачка (а.с.1,9,45).
Одинадцятого грудня 2002 року шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний (а.с. 65-66).
Відповідно до акту про встановлення фактичного місця проживання від 20 травня 2020 року, складеного у присутності сусідів-свідків ( ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ), за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 не проживає з січня 1996 року, його особистих речей в квартирі немає (а.с.8).
А 28 травня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, вважаючи його наймачем квартири, який втратив право користування нею у зв`язку із вибуттям на нове місце мешкання для влаштування свого особистого життя, на підставі статті 71 та 107 Житлового кодексу України (а.с.1,2).
Оцінка судом правовідносин учасників спору.
На момент внесення позивачкою повної суми вартості квартири №38 у житлово-будівельному кооперативі "Перемога" (03 грудня 1991 року), тобто повного внесення нею свого пайового внеску, вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем.
Разом з цим, положення статті 15 Закону Української Радянської Соціалістичної Республіки «Про власність» (в редакції від 07 лютого 1991 року, яка діяла в період внесення повного пайового внеску за кооперативну квартиру) передбачали, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом.
А положення статті 16 вказаного Закону, передбачали, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю Української РСР.
Отже, позивачка сплативши 03 грудня 1991 року повністю свій пайовий внесок за квартиру №38 , дійсно набула право власності на цю квартиру, оскільки тоді не передбачалось обов`язкової реєстрації набутого права власності на квартиру і законодавство не пов`язувало виникнення права власності на квартиру з моментом реєстрації такого права. Але оскільки позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, вона не набула право приватної одноособової власності, а разом з відповідачем набула право спільної сумісної власності на цю квартиру.
І саме з 03 грудня 1991 року вони втратили статус наймачів квартири №39 , оскільки набули статус її співвласників, яка стала їм належати на праві спільної сумісної власності.
Таким чином, виходячи із встановлених судом обставин справи, з урахуванням вказаного законодавства, яке застосував суд, з огляду на ці обставини, суд вважає, що між позивачем та відповідачем після 03 грудня 1991 року не могли виникнути правовідносини найму житлового приміщення щодо квартири №38 , як вказувала позивачка, оскільки вони припинились.
Позаяк, в силу положень статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (в редакції від 20.06.1969, із змінами від 04 листопада 1991 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Оцінка судом щодо права.
Положеннями статті 41 Конституції України гарантується право кожного володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (який набув чинності для України 11 вересня 1997 року) також передбачає право кожної фізичної особи мирно володіти своїм майном.
Разом з цим суд враховує, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом (частини 1, 2 статті 369 Цивільного Кодексу України (надалі за текстом - ЦК України).
Також суд констатує, що згідно з положеннями частини 1 статті 317 ЦК України, у зміст права власності входять: право володіння, право користування та право розпоряджання своїм майном. І всі ці три правомочності належать власнику або співвласникам, якщо майно належить їм на праві спільної сумісної власності. При цьому в силу частини 2 статті 317 ЦК України, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини 1, 2 статті 321 ЦК України).
Отже факт не проживання відповідача з січня 1996 року у квартирі №38 , яка є співвласністю позивача і відповідача, факт виїзду із цієї квартири в інше місце для влаштування свого особистого життя, і навіть факт несплати відповідачем (що не доведено позивачкою) комунальних послуг, на що вказувала позивачка, як на фактичні підстави для задоволення позову не можуть бути підставами для того аби вважати, що відповідач втратив право користування цією квартирою.
Що стосується положень статей 71 та 107 Житлового кодексу Української РСР, які позивачка просила суд застосувати для задоволення її позову, як правову підставу для цього, то тут суд констатує, що для цього немає юридичних підстав. Оскільки вказані норми права стосуються тих випадків коли відсутнім є член сім`ї наймача квартири, який мав право користування нею, на підставі найму. Але з 03 грудня 1991 року, і позивачка і відповідачка втратили статус наймачів квартири №38 , і відносини найму припинились. Натомість виникли відносини права власності, і зокрема права спільної сумісної власності.
Як наслідок суд вважає, що жодних прав позивачки, як наймача квартири №38 , відповідач змінивши місце свого проживання, порушити не міг. І також, такою дією не міг порушити і її право спільної сумісної власності, оскільки закон прямо вказує на те, що на зміст права власності не впливають місце проживання власника (частина 2 статті 317 ЦК України).
Що стосується несплати відповідачем комунальних послуг, то тут суд виходить із того, що позивачкою не були наведені і доведені належними доказами конкретні обставини несплати відповідачем комунальних послуг (види послуг, їх ціна, періодичність сплати, наявність у відповідача обов`язку їх сплачувати, несплата таких послуг) і зв`язок такого факту із яким-небудь правом позивачки яке, на її думкою порушується відповідачем і, що належним способом захисту у такому разі буде визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою №38 .
Але це може бути підставою для подання окремого позову з інших фактичних і правових підстав з такими ж чи іншими позовними вимогами, якщо позивачка вважає, що яке-небудь її цивільне право порушується, не визнається або оспорюється відповідачем.
Оскільки суд, в силу положень частини 1 статті 13 ЦПК України розглядає справи виключно в межах заявлених вимог.
Висновок суду по суті позову.
Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, задоволенню не підлягають.
Висновок суду щодо судових витрат.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, у їх розподілі слід відмовити.
Отже, керуючись статтями 2,19,23,34,43,49,76-113,128-132,133-142,174-183,217-248,258,259,263-265,268,273,280-289,351-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою, шляхом визнання ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
У розподілі судових витрат - відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів з дня його проголошення позивач не подав апеляційної скарги, а відповідач не подав письмової заяви про перегляд заочного рішення. У випадку подання позивачем апеляційної скарги, заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. У випадку подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення, якщо його не скасовано, воно набирає законної сили у випадку подання відповідачем апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Апеляційна скарга може бути подана до Луганського апеляційного суду через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом тридцяти днів з дня проголошення цього заочного рішення. Заява про перегляд цього заочного рішення може бути подана до Рубіжанського міського суду Луганської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Повний текст рішення складено 28 жовтня 2020 року.
Суддя - Д.С. Коваленко