ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 610/2526/19 Головуючий суддя І інстанції Носов Г. С.
Провадження № 22-ц/818/847/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають із сімейних відносин, з них
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

судді-доповідача Яцини В.Б.

суддів колегії Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справиапеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 31 жовтня 2019 року, ухвалене в складі судді Носова Г.С., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів,

встановив:

21 серпня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів,

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 28.09.2004 року з нього стягнуто на користь відповідача на утримання дитини аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше встановленого законодавством мінімуму на дитину відповідного віку. У позивача змінилось матеріальне становище, оскільки, останні декілька років він не має можливості офіційно працевлаштуватись та має мінливий не постійний заробіток, по можливості сплачує аліменти. Також має на утриманні батьків похилого віку, які отримують мінімальний розмір пенсії, та потребують постійної матеріальної допомоги. Крім того його батько є інвалідом ІІІ-групи.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 , просив зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього на підставі рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 28.09.2004 року на користь відповідача на утримання дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1/4 частини з всіх видів його доходів, на стягнення аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 1300 гривень, до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 31 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 . Зменшити розмір стягуваних з ОСОБА_1 аліментів з 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) до 1300 гривень в твердій грошовій сумі на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вказав, що з 2016 року він не має постійного місця роботи, що підтверджується копією трудової книжки, але з нього продовжують стягувати аліменти в розмірі 1/4 частки з середньомісячної заробітної плати по Балаклійському районі. Середньомісячна заробітна плата по Балаклійському районі досить висока за рахунок заробітної плати працівників Шебелинкагазвидобування та Шебелинського управління бурових робіт (середньомісячна зарплата ІТР коливається від 70.000 гривень, виплати на оздоровлення сягають від 300000 гривень до 800000 гривень. Крім того передбачені інші винагороди.

За своїми статками він не в змозі сплачувати аліменти, нараховані з високої середньомісячної зарплати по Балаклійському районі, яку він фактично не отримує, оскільки не працює. Крім сплати щомісячно 2500 гривень, що підтверджується довідкою Балаклійського районного відділу ДВС, він змушений матеріально підтримувати своїх батьків-пенсіонерів. Його батько є інвалідом III групи і потребує періодичного лікування, а відповідно додаткових коштів, які він надає.

В обґрунтування скарги зазначено, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права, за невідповідності обставинам справи. Вказав, що суд безпідставно не застосував постанову Верховного суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13. Зауважив, що не було надано належної оцінки зміні його матеріального становища у зв`язку з втратою роботи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України із урахуванням змісту п. 1 ч. 4 ст. 274 цього ж Кодексу передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Підстави для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін визначені у ст. 375 ЦПК України, за якою суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції у повній мірі не відповідає.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991, частин 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини.

У даному випадку спір у першу чергу стосується майнових інтересів двох малолітніх дітей, батьком яких є відповідач.

Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

За приписами статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з роз`ясненнями п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 р. №3 «Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства, стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Сімейний кодекс передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, ст. 192 СК України вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Саме такі висновки щодо застосування згаданих норм права до спірних правовідносин викладені в постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 143 цс 13, від яких не відступав у свой практиці Верховний Суд.

Суд першої інстанції при виборі і застосуванні згаданих норм права до спірних правовідносин всупереч положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України зазначені висновки касаційного суду не врахував, та з порушенням норми ч. 1 ст. 192 СК України відмовив у задоволенні позову з посиланням на те, що у даному випадку неможливо визначити стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі, про що просить позивач, оскільки право обирати спосіб стягнення аліментів належить одержувачу аліментів належить одержувачу аліментів, з яким проживає дитина, а відтак позовні вимоги в частині зміни розміру аліментів не підлягають задоволенню.

Зміна (зменшення) розміру аліментів, стягнутих раніше рішенням суду, із одночасною зміною способу стягнення аліментів, зважаючи на конкретні обставини справи, є допустимою, оскільки норми СК України імперативної заборони щодо цього не містять, а відповідне право сторони в такому спорі не може заперечуватися.

Згідно статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

2. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

3. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У ст.ст. 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Суд першої інстанції правильно встановив, що сторони є батьками ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 28.09.2004 року з позивача на користь відповідача стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку відповідача щомісячно, але не менше встановленого законодавством мінімуму, починаючи з 08.09.2004 р. і до досягнення дитиною повноліття.

На підтвердження зміни матеріального стану позивач ОСОБА_1 послався на те, що він вимушено не працює, у нього на утриманні перебувають непрацездатні батьки, один з яких є особою з інвалідністю ІІІ групи.

З копії трудової книжки серії НОМЕР_1 на ОСОБА_1 , вбачається, що останнє місце роботи було у КП БРР «Балаклійські теплові мережі», професія - оператор котельні з 12.10.2016 по 29.11.2016 року. Звільнений за власним бажанням (а.с.10-14).

Мати позивача ОСОБА_5 згідно пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 , виданого Пенсійним фондом України 11.02.2009 року, серія НОМЕР_3 є пенсіонером за віком (а.с. 15).

Батько позивача ОСОБА_6 згідно пенсійного посвідчення серії НОМЕР_4 , виданого Пенсійним фондом України 07.06.2002 року отримує пенсію як особа з інвалідністю ІІІ-групи, згідно пенсійного посвідчення серії НОМЕР_5 , виданого Пенсійним фондом України 12.10.2005 року отримує пенсію за віком як учасник бойових дій. (а.с. 16, 17).

Таким чином, позивач підтвердив, що його батьки є непрацездатними за віком особами, батько особою з інвалідністю ІІІ групи. Однак доводи позову про те, що позивач вимушено не працює спростовуються записом у його трудовій книжці про те, що він звільнив у 2016 році за власним бажанням.

У п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Передбачене ст. 192 СК України зменшення розміру аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, з урахуванням змісту ст. 181 цього ж Кодексу можливо лише у разі значного погіршення матеріального становища батька.

Всупереч передбаченого ст.ст. 12, 81 ЦПК України процесуального обов`язку позивач не довів належними і допустими доказами, що він не має можливості влаштуватися на роботу та отримувати достойну зарплатню у розмірі не менше середньої у регіоні, з якого судовий виконавець нараховує йому щомісячно 2500 грн. аліментів на дитину. На підтвердження своїх доводів про те, що він сплачує додаткові витрати на лікування батьків суду - позивачем до суду також не було надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач здійснює догляд за своїми батьками та сплачує купівлю медичних препаратів, тощо належними та допустимими доказами не підтверджено. Як вбачається з матеріалів справи, мати позивача ОСОБА_5 згідно пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 , виданого Пенсійним фондом України 11.02.2009 року, серія НОМЕР_3 є пенсіонером за віком (а.с. 15), а батько позивача ОСОБА_6 згідно пенсійного посвідчення серії НОМЕР_4 , виданого Пенсійним фондом України 07.06.2002 року отримує пенсію як інвалід ІІІ-групи, згідно пенсійного посвідчення серії НОМЕР_5 , виданого Пенсійним фондом України 12.10.2005 року отримує пенсію за віком як учасник бойових дій (а.с. 16, 17), а тому колегія суддів ці доводи апеляційної скарги відхиляє. Тому наявність у відповідача на утриманні батьків похилого віку не впливає на присуджений судом розмір аліментів, які позивач зобов`язаний сплачувати на свою дитину.

З урахуванням того, що позивач добровільно звільнився з роботи, не можна вважати, що у нього значно погіршилось матеріальне становище, тому слід визнати, що він не довів наявність достатніх підстав для застосування вищевказаної норми ст. 192 СК України для зменшення розміру аліментів.

Згідно довідки від 14.11.2019 року № 18965 начальника Балаклійського РВ ДВС ГТУЮ у Харківській області Петриченко Д. сплачував аліменти за період з 01.05.2019 року по 31.10.2019 року наступним чином: у травні 2019 року-10000 грн., у серпні 2019 року-5000 грн.00 коп., в інших місяцях - 0 грн., всього 15000 грн., тобто в середньому по 2500 грн. щомісяця, що також не дає підстав для зміни розміру аліментів у запропонованій позивачем сумі (а.с. 49).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що він не має можливості сплачувати аліменти у визначеному судами розмірі через відсутність постійного місця роботи, є недостатніми, оскільки непрацевлаштування саме по собі не є підставою для зменшення розміру аліментів за відсутності доказів щодо погіршення майнового стану платника аліментів, тоді як жодних доказів щодо неможливості свого працевлаштування та розміру фактичних доходів, - суду не надано.

В такій ситуації колегія суддів з урахуванням згаданої законної мети нарахування аліментів та для забезпечення у першу чергу інтересів дитини, доходить висновку, що ОСОБА_1 не довів необхідність зменшення розміру аліментів, тому у задоволенні його позову з цих мотивів, а не за безпідставністю, як помилково вирішив суд першої інстанції, - слід відмовити.

Вищевказане свідчить, що маніпулюючи своїм правом на зміну способу стягнення аліментів позивач у даному випадку діє недобросовісно, що не відповідає інтересам дитини і тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення його позову.

Оскільки суд першої інстанції не повно з`ясував обставини, що мають значення для справи, помилився із застосуванням норм матеріального права, тому відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції змінює оскаржене рішення суду в частині мотивів відмови у задоволенні позову, у задоволенні позову слід відмовити за його недоведеності.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 268, 367,368, п. 2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 31 жовтня 2019 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити з інших підстав, за його недоведеності.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 10 лютого 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді П.В.Кісь.

О.М.Хорошевський.