Постанова

Іменем України

04 лютого 2020 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/1313/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

за участю секретаря Ратушного А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну ОСОБА_1

на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва

в складі судді Комаревцевої Л.В.

від 02 липня 2018 року

по справі №753/17559/17 Дарницького районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_3 , ОСОБА_1

про стягнення відсотків за договором позики та 3% річних від простроченої суми,

В С Т А Н О В И В:

20 вересня 2017 року ОСОБА_2 , посилаючись на те, що наявність судового рішення про задоволення вимог позикодавця, яке позичальник не виконав, не припиняє правовідносин сторін договору позики, а також не звільняє позичальника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє позикодавця права на отримання компенсаційних втрат, відповідно до умов договору, та штрафних санкцій і процентів, передбачених ЦК України, звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом, уточненим в подальшому, про солідарне стягнення заборгованості з відповідачів.

Позов обґрунтовано тим, що 05.08.2009 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено Договір позики, згідно якого останній отримав у позику грошові кошти в сумі 147 580,80 грн, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) на момент передачі становило 19 200,00 доларів США. В договорі сторони встановили строк повернення грошових коштів по 05.08.2010. В обумовлений в договір строк ОСОБА_3 не повернув позику, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики, за результатами розгляду якого 06.08.2014 Дарницьким районним судом м. Києва ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 265 660,41 грн та 1668,00 грн судового збору. Рішення набрало законної сили 12.11.2014.

Зазначав, що умовами договору не передбачено обов'язку позичальника сплачувати відсотки за користування договором, однак в п. 1.1. Договору сторони погодили, що у разі зміни курсу встановленого НБУ гривні до долара США на день повернення позики або її частини, загальна сума позики буде змінюватися відносно курсу гривні до долару США, встановленого НБУ на день повернення позики.

За наведених обставин, позивач вважав, що наявні підстави для стягнення коштів в розмірі 260 198,40 грн, що становить різницю зміни курсу встановленого НБУ гривні до долара США на день подання позову до суду та на день ухвалення судового рішення про стягнення боргу за договором позики ( 497395 (19200 доларів США х 25,906 курс НБУ на 05.09.2017 дата подання позовної заяви) - 237196,80 (19200 доларів США х 12,354 курс НБУ на 06.08.2014 - день винесення судового рішення).

Крім того, у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов`язання, з підстав, передбачених ст. 625 ЦК України, просив стягнути 3% річних від простроченої суми за період з 05.09.2014 по 05.09.2017 в розмірі 44 765, 60 грн.

Також, з підстав, передбачених ст. 1048 ЦК України позивач просив стягнути заборгованість по процентах від суми позики на рівні облікової ставки НБУ в розмірі 286 873,00 грн.

Позивач, посилаючись на те, що договір позики з ОСОБА_3 укладався за нотаріальної згоди його дружини ОСОБА_1 , просив останню визнати солідарним боржником за договором позики та солідарно стягнути з обох відповідачів загальну суму боргу в розмірі 591 837,00 грн.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02 липня 2018 року позов задоволено у повному обсязі. Вирішено питання про судові витрати, а саме солідарно стягнуто з відповідачів судовий збір в сумі 5918,37 грн.

20 березня 2019 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 звернулися до суду із заявою про перегляд заочного рішення (т. 1, а.с. 72-74).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 07 травня 2019 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 01 листопада 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про солідарне стягнення заборгованості, посилаючись лише на наявність згоди дружини на укладення договору позики. Суд неправильно застосував положення ст. 60, 61, 65 СК України та не встановив обставин того чи були використані, отримані одним із подружжя за договором позики, грошові кошти в інтересах сім'ї.

Суд не врахувавши, що в Договорі позики сторони погодили надання позики без сплати відсотків за користування грошовими коштами, дійшов помилкового висновку про стягнення відсотків з підстав передбачених ст. 1048 ЦК України. Також, суд, задовольнивши позовні вимоги про сплату процентів за невиконання грошового зобов'язання за період з 05.09.2014 по 05.09.2017, не взяв до уваги, що після спливу строку, на який була надана позика, припиняється право позикодавця нараховувати проценти за договором позики.

Вказувала, що позивачем не надано належних доказів того, що рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06.08.2014 про стягнення боргу за договором позики набрало законної сили.

Щодо порушення судом норм процесуального права зазначила, що суд належним чином не повідомив ОСОБА_1 про розгляд справи. Зокрема, суд, отримавши інформацію з адресно-довідкового бюро про те, що ОСОБА_1 вибула з місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , продовжував надсилати повідомлення за цією адресою.

Також, як на підставу скасування рішення суду посилалася на те, що позов подано з пропуском строку позовної давності, оскільки з позовом про стягнення боргу за договором позики ОСОБА_2 звернувся 10 вересня 2010 року, а з позовом про стягнення відсотків та 3% річних - 22 вересня 2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Вважала, що має право заявити про пропущений строк позовної давності в суді апеляційної інстанції, оскільки не була належним чином повідомлена про розгляд справи в суді першої інстанції.

За вказаних обставин просила скасувати заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 липня 2018 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заперечуючи проти апеляційної скарги позивач подав відзив, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Вказував, що суд, встановивши обставини справи, застосувавши відповідні норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про солідарне стягнення заборгованості. В свою чергу, доводи ОСОБА_1 про те, що Договір позики з ОСОБА_3 було укладено з метою забезпечення ведення підприємницької діяльності не підтверджені належними доказами. Крім того, при укладенні договору ОСОБА_3 виступав як фізична особа, а не як суб`єкт підприємницької діяльності; договором позики не передбачено цільове призначення позики для придбання обладнання з метою здійснення підприємницької діяльності, а також не передбачено, що грошові кошти передаються у власність для особистих потреб позичальника. Також вказав, що надання згоди ОСОБА_1 на укладання договору позики є дією в інтересах сім'ї.

Щодо доводів апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права в частині позовних вимог про стягнення відсотків, зазначив, що під час ухвалення рішення в цій частині суд діяв в межах закону та з урахуванням правової позиції Верховного Суду.

Вважав доводи апеляційної скарги про порушення норм процесуального права, а саме щодо неналежного повідомлення відповідача ОСОБА_1 про розгляд справи безпідставними, а тому не є обов'язковими для скасування рішення суду. Зазначив, що 19.04.2017 ОСОБА_1 знялася з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 та лише 20.02.2019 зареєструвала своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 . На думку позивача таке свідчить про ухилення ОСОБА_1 від процесуальних обов'язків, як відповідача у справі, та є зловживанням процесуальними правами.

В частині доводів апеляційної скарги про застосування строку позовної давності зазначив, що ОСОБА_1 у відповідності до вимог ч. 8 ст. 128 ЦПК України була належним чином повідомлена про розгляд справи, тому відсутні правові підстави для прийняття заяви про застосування строку позовної давності в суді апеляційної інстанції. Поряд з цим, позивач, посилаючись на те, що він є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (1 категорія), у зв`язку з чим має слабке здоров`я, що змушує його тривалий час перебувати на лікуванні, просив визнати пропуск ним позовної давності з поважних причин.

За наведених обставин просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Крім цього, у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 навів доводи щодо незгоди з ухвалою суду Дарницького районного суду м. Києва від 01.11.2019 про залишення без задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення, у зв`язку з чим просив дану ухвалу визнати нечинною.

Відповідач ОСОБА_3 своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався.

Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала з підстав, викладених в ній та просила задовольнити.

Позивач та його представник - ОСОБА_5 в судовому засідання проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення - без змін.

Відповідач - ОСОБА_3 , належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності ОСОБА_3 .

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 посилалася на те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм процесуального права, а саме щодо неналежного повідомлення відповідача про день, час та місце розгляду справи.

Колегія суддів погоджується з такими доводами апеляційної скарги та приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування рішення суду, з огляду на таке.

Згідно з положеннями частин першої, другої статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Повідомлення учасників справи про місце, дату і час судового засідання проводиться судом, відповідно до вимог ст. 128-131 ЦПК України.

За приписами статті 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п'ять днів до судового засідання, а судова повістка повідомлення - завчасно.

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Таким чином, про належне повідомлення учасника справи про час і місце розгляду справи у даному випадку може свідчити лише розписка.

Відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Матеріали справи не містять доказів про отримання відповідачем ОСОБА_1 судових повісток про день, час та місце розгляду справи, що свідчить про відсутність доказів на підтвердження належного повідомлення.

Більш того, як вбачається з матеріалів справи, адресована ОСОБА_1 судова повістка на 29.11.2017 (перше судове засідання) за адресою: АДРЕСА_1 повернулася на адресу суду без вручення адресату з відміткою поштового відділення "Адресат вибув" (т. 1, а.с. 28). З матеріалів справи також вбачається, що суд, отримавши інформацію з адресно-довідкового бюро про те, що ОСОБА_1 вибула з місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , продовжував надсилати повідомлення за цією адресою (т. 1, а.с. 37, 38, 46, 54).

Наведені вище обставини свідчать про порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо належного повідомлення відповідача. За приписами п. 3 ч. 2 ст. 376 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування рішення суду та ухвалення нового судового рішення.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, щодо наявності правових підстав визнання ухвали суду від 01 листопада 2019 року нечинною.

Колегія суддів погоджується з доводами позивача, що під час розгляду заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення судом допущено порушення норм процесуального права.

Так, з матеріалів справи вбачаться, що заяву про перегляд заочного рішення було подано ОСОБА_1 з ОСОБА_3 (т 1, а.с. 72-74).

Однак. в подальшому судом помилково було вирішено питання лише за заявою ОСОБА_3 (т.1, а.с. 92-93).

У зв'язку з тим, що заяву ОСОБА_1 від 20.03.2019 не було розглянуто, остання 15.10.2019 звернулася до суду з заявою, в якій виклавши обставини, що судом не вирішено питання за її заявою, просила суд розглянути її заяву від 20.03.2019 про перегляд заочного рішення (т. 1, а.с. 99).

Тобто за змістом заява ОСОБА_1 від 15.10.2019 року не є заявою про перегляд заочного рішення, а є заявою, в якій остання звернула увагу суду на виконання вимог процесуального права про розгляд поданої нею заяви про перегляд заочного рішення.

Незважаючи на те, що заява ОСОБА_1 від 15.10.2019 не є заявою про перегляд заочного рішення, вона була помилково передана на авторозподіл, і як наслідок розглянута судом.

22 жовтня 2019 року суд розглянувши заяву ОСОБА_1 від 15.10.2019 року виніс ухвалу про залишення її без розгляду (т.1, а.с. 135-136).

Однак, заява ОСОБА_1 від 20.03.2019 року знову залишилася поза увагою суду.

І тільки після звернення ОСОБА_1 до суду 24 жовтня 2019 року із заявою про винесення додаткової ухвали, якою вирішити питання щодо її вимог, викладених у заяві від 20.03.2019 про перегляд заочного рішення, було внесено ухвалу від 01.11.2019 про залишення заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення без задоволення (т. 1, а.с. 178-179, 189-190).

Таким чином, тривалий розгляд заяви ОСОБА_1 відбувся внаслідок судової помилки, і це не залежало від поведінки особи, яка подала заяву про перегляд заочного рішення спільно з іншим відповідачем, заява якого була розглянута.

За наведених обставин, визнання нечинною ухвали суду від 01.11.2019, наявність якої надала право ОСОБА_1 звернутися до суду з апеляційною скаргою, не відповідає конституційним принципам щодо гарантованого судового захисту прав та доступу до правосуддя, закріпленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Спір між сторонами стосується стягнення компенсаційних втрат, з підстав передбачених п. 1.1. договору позики, та відсотків, з підстав передбачених ст. 625, 1048 ЦК України, нарахованих позивачем після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості за договором позики.

Судом встановлено, що згідно договору позики від 05.08.2009, укладеного між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник), посвідченого 05.08.2009 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Макаренко В.М. за реєстровим №1049, ОСОБА_3 отримав в борг від позивача ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 147580,80 грн, що станом на день підписання договору становило 19200,00 доларів США, які позичальник (відповідач) зобов`язався повернути до 05.08.2010 включно, без сплати відсотків за користування грошовими коштами (п.1 Договору).

Згідно п.1.1 Договору - сторони домовились про те, що у разі зміни курсу НБУ на день повернення позики сума буде змінюватись відповідно до курсу гривні до долара США, встановленого Національним Банком України на день повернення позики.

Згідно п.3 Договору - грошові кошти, зазначені в п.1 даного Договору, передані позичальнику до підписання даного Договору, і підписання даного Договору сторонами підтверджує даний факт.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов укладеного договору від 05.08.2009 ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики.

Рішенням Дарницького районногосудум. Києва від 06.08.2014 позовні вимоги позивача було задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму заборгованості за договором позики та 3% річних за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 265 660,41 грн.

Колегія суддів відхиляє доводи позивача, що останній має право на отримання компенсаційних втрат, з підстав передбачених п. 1.1. договору позики, та відсотків, з підстав передбачених ст. 1048 ЦК України, нарахованих позивачем після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості за договором позики.

В частині вирішення позовних вимог про стягнення курсової різниці в розмірі 260 198,40 грн, колегія суддів виходить з наступного.

Обгрунтовуючи позовні вимоги в цій частині позивач зазначав, що умовами договору позики не передбачено обов'язку позичальника сплачувати відсотки за користування договором, однак в п. 1.1. Договору сторони погодили, що у разі зміни курсу встановленого НБУ гривні до долара США на день повернення позики або її частини, загальна сума позики буде змінюватися відносно курсу гривні до долару США, встановленого НБУ на день повернення позики.

За наведених обставин, позивач вважав, що наявні підстави для стягнення коштів в розмірі 260 198,40 грн, що становить різницю зміни курсу встановленого НБУ гривні до долара США на день подання позову до суду та на день ухвалення судового рішення про стягнення боргу за договором позики.

Такі доводи позивача є безпідставними з огляду на таке.

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Так, згідно з ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

З аналізу вказаної норми закону можна дійти висновку, що сума, яка підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

В пункті 1 Договору позики сторони погодили, що ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 147 580,80 грн, що за курсом НБУ на момент передачі коштів становило 19 200,00 доларів США

Як зазначалось вище, в п. 1.1. Договору позики сторони погодили, що у разі зміни курсу встановленого НБУ гривні до долара США на день повернення позики або її частини, загальна сума позики буде змінюватися відносно курсу гривні до долару США, встановленого НБУ на день повернення позики.

З мотивувальної частини рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06.08.2014 про стягнення з ОСОБА_3 боргу за договором позики вбачається, що суд, врахувавши положення п. 1.1. Договору позики, стягнув борг в сумі 237 196,80 грн, що згідно курсу НБУ станом на день ухвалення рішення (06.08.2014) еквівалентно 19 200,00 доларів США.

З огляду на те, що строк повернення коштів за договором позики скінчився 05.10.2010, у позивача відсутнє право на отримання компенсаційних втрат, які передбачено умовами договору.

Щодо вимог про стягнення відсотків за ст. 1048 ЦК України, колегія суддів виходить з наступного.

Дійсно, відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Однак вирішуючи спір, судом першої інстанції не враховано, що Великою Палатою Верховного суду у постанові від 28 березня 2018 у справі № 444/9519/12 висловлено правову позицію, згідно якої, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого строку кредитування.

Враховуючи, що у договорі позики сторони погодили строк повернення грошових коштів по 05 серпня 2010 року, то з наступного дня після закінчення цього строку, право позикодавця нараховувати проценти за ст. 1048 ЦК України припиняється, позикодавець має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки.

За наведених обставин, коли боржником - ОСОБА_3 не порушено право ОСОБА_2 на отримання компенсаційних втрат та відсотків за ст. 1048 ЦК України, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в цій частині до ОСОБА_1 , як солідарного боржника.

У зв`язку з тим, що позовні вимоги по солідарне стягнення компенсаційних втрат та відсотків за ст. 1048 ЦК України не підлягають задоволенню з підстав необґрунтованості, відсутні правові підстави для вирішення клопотання ОСОБА_1 про застосування позовної давності.

Як вже зазначено вище, ОСОБА_2 має право має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Разом з тим, вимоги ОСОБА_2 про стягнення відсотків за ст. 625 ЦК України підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи спір в цій частині позовних вимог колегія суддів виходить з наступного.

Як вже зазначалось вище, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06.08.2014, яким з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за договором позики в сумі 265 660,41 грн.

Матеріали справи не містять доказів виконання ОСОБА_3 рішення суду про стягнення з нього боргу за договором позики в сумі 265 660,41 грн.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз наведених положень дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України 625 цього Кодексу, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до ст. 526, 599 ЦК України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що наявні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних за прострочення виконання ОСОБА_3 грошового зобов'язання.

Згідно рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06.08.2014 сума боргу становить 265 660,41 грн.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, ОСОБА_2 , виходячи із суми невиконаного зобов`язання, просив стягнути 3% річних в сумі 44 765,60 грн за період прострочення зобов`язання з 05.09.2014 по 05.09.2017.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, рішення суду від 06.08.2014, на підставі якого у позивача виникло право вимоги до боржника з підстав передбачених ст. 625 ЦК України, набрало законної сили 12.11.2014.

Отже, період за який необхідно обраховувати 3% річних за невиконання грошового зобов'язання з 12.11.2014 по 05.09.2017.

Сума 3% річних необхідно обраховувати, виходячи з розрахунку: С х 3% :100%:365х1028, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення.

Загальна кількість днів прострочення за період з 12.11.2014 по 05.09.2017 складає 1028.

Таким чином, 3% річних за період з 12.11.2014 по 05.09.2017 складає суму 22 446,49 грн =265660,41х3%:100%:365х1028.

За вказаних обставин колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання підлягають частковому задоволенню лише в частині заявлених вимог до ОСОБА_3 в сумі 22 446,49 грн.

Оскільки грошове зобов`язання виникло на підставі судового рішення у справі, що стосувалася заявлених вимог лише до ОСОБА_3 , то відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог заявлених до ОСОБА_1 , як солідарного боржника, з підстав передбачених нормами СК Украни.

Враховуючи те, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми процесуального права, рішення суду не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового про часткове задоволення позову.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду з позовом ОСОБА_2 не сплатив судовий збір, надавши докази звільнення від сплати судового збору - копію посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (1 категорія) (т. 1, а.с. 12).

Згідно з пунктом 10 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи.

За приписами ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Ураховуючи викладене, а також зважаючи те, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог до ОСОБА_3 , з останнього підлягає стягненню в дохід держави судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 224,46 грн. Також, беручи до уваги те, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, останній підлягає компенсації судовий збір в сумі 2644,40 грн за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 липня 2018 року - скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення відсотків за договором позики та 3% річних від простроченої суми - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний код: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний код: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 ) 22 446 (двадцять дві тисячі чотириста сорок шість) грн 49 коп.

У задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір в сумі 224 (двісті двадцять чотири) грн 46 коп.

Компенсувати ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2 644 (дві тисячі шістсот сорок чотири) грн 40 коп за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 11 лютого 2020 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай