Постанова

Іменем України

12 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 199/8651/17

провадження № 61-6485св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2, в особі законного представника ОСОБА_3,

треті особи: Четверта Дніпровська державна нотаріальна контора, Орган опіки та піклування в особі Амур-Нижньодніпровської районної в місті Дніпропетровську ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3, яка дії в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 25 червня 2018 року у складі судді Руденка В. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, законним представником, якого є ОСОБА_3, треті особи: Четверта Дніпровська державна нотаріальна контора, Орган опіки та піклування в особі Амур-Нижньодніпровської районної в місті Дніпропетровську ради, про виділ в натурі 1/2 частини домоволодіння, що є спільною частковою власністю.

Позовна заява мотивована тим, що позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 17 жовтня 2017 року державним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Писарєвою Н. С. належить 1/2 частина домоволодіння в АДРЕСА_1 (далі - домоволодіння).

Відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є іншим співвласником 1/2 частини домоволодіння.

Позивач бажає переїхати в свою частину спірного домоволодіння для мешкання, виконувати там ремонтні роботи та поліпшувати стан своєї частини домоволодіння. У зв'язку з тим, що домоволодіння має єдиний вхід та не розділено в натурі, виникла необхідність в поділі домоволодіння в натурі з визначенням конкретних приміщень власності кожного зі спадкоємців.

Знайти спільну мову з відповідачем щодо поділу приміщень вищевказаного домоволодіння позивач не може, тому змушений звернутися за захистом своїх інтересів до суду.

Таким чином позивач просить суд здійснити поділ домоволодіння в натурі, з метою отримання можливості використовувати свою частину домоволодіння на власний розсуд.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 25 червня 2018 року позов задоволено.

Поділено домоволодіння в натурі відповідно до третього варіанту висновку спеціаліста Стаценко В. С. № 02-02/2018 року, складеного 06 березня 2018 року, а саме:

ОСОБА_1 виділити: в житловому будинку літ «А-1» приміщення 1-2 (6,6 кв. м), 1-3 (7,8 кв. м), 1-4 (8,1 кв. м.), а-1 прибудову; під А-1 погріб, а1 ганок, Б - літню кухню, 1/3 частину прибудови б2, Е - душ, № 2, 4, 5 споруди, 1/2 частину замощення І, вартість якого складає 136 973, 00 грн, що становить 54/100 частини домоволодіння.

ОСОБА_2 виділити: в житловому будинку літ «А-1» приміщення 1-41 (8,2 кв. м), 1-5 (8,3 кв. м), 1-6 (7,2 кв. м), 1-7 (6,7 кв. м), б1 - прибудову; 2/3 частина прибудови б2, б3 - ганок, Д - вбиральню, № 6 споруду, 1/2 частини замощення І, вартість якого складає 115 437,00 грн, що становить 46/100 частини домоволодіння.

ОСОБА_1 провести наступні переобладнання:

у житловому будинку А-1 між приміщеннями 1-4 та приміщенням 1-41 встановити перегородку;

у житловому будинку А-1 між приміщеннями 1-3 та 1-6 закласти дверний проріз.

ОСОБА_2 провести наступні переобладнання:

у житловому будинку А-1 в приміщенні 1-7 замість віконного отвору встановити дверний проріз;

у житловому будинку А-1 між приміщенням 1-5 та 1-6 встановити дверний проріз;

у житловому будинку А-1 приміщення 1-7 переобладнати під кухню.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за перевищення вартості його частки у домоволодінні в розмірі 10 768,00 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки сторони не дійшли згоди щодо розпорядження спірним майном, через що позивач має намір проживати у спірному домоволодінні, здійснювати певні роботи з благоустрою своєї частини, суд вважав за необхідне визначити поділ спірного домоволодіння за третім варіантом висновку спеціаліста, який на думку суду є найбільш прийнятним та з найменшим відхиленням від ідеальної рівності часток .

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка дії в інтересах ОСОБА_2, залишено без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 25 червня 2018 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг

20 березня 20189 року ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, через засоби поштового зв'язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 25 червня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року. Ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 Зупинити виконання оскаржуваних рішень до закінчення касаційного провадження.

Касаційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням судами норм матеріального та процесуального права, неповним з'ясуванням обставинам справи.

Судами не взято до уваги, що жоден з варіантів розподілу домоволодіння, які були надані позивачем, не дають можливості розділити будинок з надвірними будівлями, відповідно до ідеальних часток співвласників, а також не взято до уваги, те що висновок спеціаліста щодо варіантів поділу домоволодіння, який був покладений в основу рішення, зроблений особою, яка не мала на те достатніх повноважень.

Задовольняючи позов про поділ спільного домоволодіння, судами не взято до уваги, що відповідач є неповнолітньою особою і виконати будь-які переобладнання і перебудови у виділеній йому частці, він самостійно не зможе.

Доводи інших учасників справи

27 квітня 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки суди попередніх інстанцій забезпечили повний і всебічний розгляд справи й ухвалили законні та обґрунтовані судові рішення, а доводи скарги висновків судів не спростовують. Просить відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, та залишити без змін оскаржувані рішення.

Рух касаційної скарги

Ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі. Витребувано матеріали цивільної справи з Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська.

Клопотання ОСОБА_3, яка дії в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, про зупинення виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 25 червня 2018 року, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року, задоволено. Зупинено виконання оскаржуваних рішень, до закінчення касаційного провадження.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_3, яка дії в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 25 червня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Короткий зміст фактичних обставин справи

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 жовтня 2017 року право власності на 1/2 частину спірного домоволодіння належить позивачу ОСОБА_1

Інша 1/2 частина даного домоволодіння належить відповідачу ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 грудня 2017 року.

До часу звернення позивача до суду сторони намагалися врегулювати спір мирним шляхом однак не дійшли згоди, внаслідок чого і була подана позовна заява.

Спірне домоволодіння складається з: житлового будинку А-1 загальною площею 58,5 кв. м, житлової 38.5 кв. м та допоміжної 20.0 кв. м, а саме:

по будинку літ. А-1: коридор 5,6 кв. м (прибудова а-1); кухня 6,6 кв. м; передпокій 7,8 кв. м; вітальня 16,3 кв. м; житлова 8,3 кв. м; житлова 7,2 кв. м; житлова 6,7 кв. м; а- ганок з навісом; ПГ погріб під А-1;

літ. Б - літня кухня 23,4 кв. м, літ. Д - вбиральня 1,4 кв. м, літ. Е - літній душ 2,8 кв. м, та № 2, 4-6, І споруди: колодязь, хвіртка, ворота, огорожа, замощення.

Домоволодіння розташовано на земельній ділянці загальною площею 396 кв. м, яка є комунальною власністю. Спору щодо користування земельною ділянкою між сторонами немає.

Відповідно до висновку спеціаліста Стаценко В. С. № 02-02/2018 року, складеного 06 березня 2018 року запропоновано три варіанти розподілу домоволодіння в натурі між сторонами.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до частини першої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то, з урахуванням конкретних обставин, такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна.

Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно.

Установивши, що сторони у справі не досягли згоди щодо виділу в натурі належних їм часток у праві спільної часткової власності, а запропонований висновком спеціаліста варіант № 3 поділу домоволодіння в натурі є найбільш прийнятний з точки зору доцільності, наближений до ідеальних часток власності та потребує менше матеріальних витрат, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги про те, що жоден з варіантів розподілу домоволодіння, які були надані позивачем, не дають можливості розділити будинок з надвірними будівлями, відповідно до ідеальних часток співвласників, а також, те, що висновок спеціаліста щодо варіантів поділу домоволодіння, який був покладений в основу рішення, зроблений особою, яка не мала на те достатніх повноважень, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки відповідачем не надано свого варіанту щодо розподілу домоволодіння та не заявлено клопотання про проведення експертизи по даній справі.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність рішень суду, яким надано належну оцінку всім обставинам справи, аргументи учасників справи перевірено, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що відповідно до правил частини першої статі 400 ЦПК України виходить за межі компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення, при їх ухваленні судами не було допущено порушень норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 25 червня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що касаційна скарга ОСОБА_3, яка дії в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховний Суд поновлює дію рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 25 червня 2018 року, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, яка дії в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 25 червня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 25 червня 2018 року, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко