Справа № 740/3476/20
Провадження № 2/740/1179/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2020 року м.Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі

головуючого судді Гагаріної Т.О.

при секретарі судового засідання Полторацькій В.М.,

за участю учасників справи:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що перебуваючи у приязних відносинах з ОСОБА_3 , вирішила їй допомогти і позичити гроші на будівництво будинку. Вони пішли до нотаріуса, щоб посвідчити цей договір, але у зв`язку з тим, це обійдеться в чималу сум,у за порадою нотаріуса передала їй ( ОСОБА_3 ) при свідках гроші в сумі 3 тисячі доларів США, а вже без свідків ще 5 тисяч доларів США. Дізнавшись, що ніякого будівництва насправді не має, і що вона стала жертвою обману через свою довірливість, позивачка звернулась до відповідачки з вимогою про повернення грошей, а потім в поліцію. В результаті перевірки її звернення, в поліції порадили звертатися до суду. Відповідач відмовляється повертати гроші мотивуючи це тим, що гроші їй подаровано. Позивачка просить визнати договір позики грошових коштів між нею та ОСОБА_3 укладеним під впливом обману та стягнути з останньої на свою користь борг в сумі 74 758 грн 80 коп згідно курсу валют станом на 31.01.2020.

Відповідачка ОСОБА_3 у відзиві вказала на безпідставність позову, оскільки позивач добровільно та з власного бажання допомогти їй побудувати будинок подарувала їй гроші у сумі 3 тисячі доларів США, при цьому ніяких умов щодо повернення грошей не пред`являла. Згідно результатів перевірки за зверненням ОСОБА_4 , поданим в поліцію, будь-які правопорушення не вбачаються, адже ОСОБА_4 не заперечує добровільність правочину дарування. Крім того, зазначила, що відповідно до ст.728 ЦК України, до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність один рік. Отже позовна давність вже минула. Просить відмовити ОСОБА_4 в задоволенні позову.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві. Додатково позивач пояснила, що відповідач її обманула, оскільки вона давала їй гроші на будівництво будинку, але будинок вона так і не побудувала, гроші не повернула, враховуючи, що вказані гроші були її єдиними заощадженнями, які вона отримала після продажу будинку покійного сина, вона не могла їх подарувати.

Крім того, позивач та її представник зазначили, що з приводу шахрайських дій ОСОБА_3 , позивач зверталась до поліції. Крім цього, дочка відповідача приходила до ОСОБА_4 та обманувши її, взяла ще гроші, і в цілому останні у неї взяли та не повертають 8 тисяч доларів США.

В судовому засіданні відповідач проти позову заперечила з підстав викладених у відзиві. Додатково вказала, що вона з позивачкою були у добрих стосунках, вона (відповідачка) їй допомагала, купувала продукти, спілкувалась з нею. Ініціатором дарування грошей була саме позивачка, оскільки бажала допомогти їй побудувати будинок. Ніяких вимог щодо повернення грошей позивач не пред`являла. Не заперечує, що вона дійсно будинок не збудувала та витратила частину грошей на власний розсуд, а частину на вимогу позивача повернула. В той день спочатку вони були у нотаріуса, де позивач склала на неї заповіт на квартиру, при цьому позивач мала намір складання договору дарування, але після того, як нотаріус порахувала оскільки це буде коштувати, передумала. Потім позивач в домі своїх друзів передала їй при свідках гроші. З приводу звернення позивача до поліції, повідомила, що звернення було перевірено та в її діях не встановлено будь-яких правопорушень. Крім того, за дорученням позивача, до неї приходили невідомі особи та вимагали повернути гроші.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила, що особа відповідачки їй відома, вона пам`ятає, як влітку 2019 до дому її (свідка) матері прийшли ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Вході розмов, ОСОБА_4 повідомляла, що зробила на ОСОБА_3 заповіт та те, що ОСОБА_3 будує хату та вона хоче дати їй гроші. В подальшому в присутності її (свідка), її матері та ще однієї особи, ОСОБА_4 дістала із сумки та передала ОСОБА_3 гроші в сумі 5 тисяч доларів США (в купюрах по сто доларів) та їй відомо, що в подальшому ОСОБА_3 повернула 2 тисячі доларів США. Свідок зазначила, що дії ОСОБА_4 щодо передачі грошей були добровільними, тиску з боку відповідача не було, що це саме було, позика чи дарунок позивач не говорила, але вважає, що це була позика, разом з цим, умови про повернення грошей, зокрема щодо строку не оголошувались, розписки чи інші документи між ними не складалися, з дому вони (позивачка та відповідачка) пішли разом.

Заслухавши учасників судового процесу, свідка, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов до наступного висновку.

Частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки й обману передбачені статтями 229, 230 ЦК України.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частини першої статті 229 ЦК України).

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року № 6-93цс16 та від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що влітку 2019 року ОСОБА_4 передала, а ОСОБА_3 прийняла п`ять тисячі доларів США в присутності свідків.

Позивач вважає, що фактично з відповідачем був укладений договір позики грошей на будівництво будинку на умовах поверненості.

Відповідач наполягає на тому, що вказані грошові кошти були передані їй позивачем без будь-яких умов як дарунок для того, щоб вона змогла побудувати будинок.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що збоку відповідача вчинялися будь-які дії, які б свідчили про обман, адже факт того, що гроші були передані на будівництво не заперечуються сторонами, але разом з тим, ні строки проведення будівництва, ні умови, за яких кошти мали б бути повернуті не обумовлювались, що підтверджується відсутністю будь-яких документальних підтверджень, зокрема розписки, або будь-якого іншого письмового документу. Крім того, із показань свідка ОСОБА_5 , вбачається, що ОСОБА_4 передала гроші ОСОБА_3 добровільно, без будь-якого тиску, вимог та умов щодо повернення грошей при передачі цих коштів не озвучувала.

Відповідно до пояснень, як позивача так, і відповідача, що ніким не заперечується, перебуваючи у нотаріуса з метою укладання саме договору дарування, позивач відмовилася від його укладення з огляду на значні витрати пов`язані з його укладанням, а потім, за порадою нотаріуса в присутності свідків, передала грошові кошти відповідачу.

Із довідки ст о/у СКП Ніжинського ВП ГУНП в Чернігівській області Єременка В. про результати перевірки інформації викладеної у зверненні ОСОБА_6 від 31.01.2020 ЄО №1066 від 31.01.2020, слідує, що у діях ОСОБА_3 будь-які правопорушення не вбачаються, адже ОСОБА_4 не заперечує добровільність правочину дарування. Вказану відповідь та викладені в ній обставини, позивач не оскаржувала.

Суд вважає, що зазначена відповідь у відповідності до ч.1 ст.95 ЦПК України, також є доказом укладення з боку позивача в добровільному порядку договору дарування грошових коштів, без будь-якого обману з боку відповідачки.

Посилання лише на ті обставини, що будинок, на будівництво якого відповідачу передавались гроші, не побудований, і те, що якби ОСОБА_4 дійсно хотіла подарувати гроші, то звернулася б до нотаріуса, і що оскільки вказані грошові кошти були єдиними заощадженнями і вона не могла їх подарувати, не є підставою за вищезазначених обставин вважати, що позивач передала гроші відповідачу під впливом обману.

Не є обґрунтованими і посилання представника позивача на те, що мав місце відплатний правочин, оскільки відплатним договором, є той, в якому одна сторона за виконання нею обов`язку повинна отримати відповідне відшкодування, чи то у формі грошей, інших майнових цінностей, чи то у формі іншого зустрічного надання, наприклад, купівля-продаж, міна тощо. Відплатність цивільно-правового договору презюмується, тобто договір вважається відплатним, поки інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору (ч.5 ст. 626 ЦК). Своєю чергою, безоплатним визнається договір, за яким майнового відшкодування або іншого зустрічного надання за виконане зобов`язання не передбачено, наприклад договір позички.

Встановивши фактичні обставини справи на підставі доказів, яким надано належну оцінку, врахувавши те, що позивач не довела наявність договору позики, укладеного між нею та відповідачем, а також не довела наявність обману, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Що стосується посилання сторони відповідача на те, що позивач звернулася до суду з цим позовом поза межами позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України) (див. постанова Верховного Суду від 24.09.2020, справа № 666/2983/15-ц).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Із матеріалів справи вбачається, що подія відбулась в травні 2019 року, про не повернення грошей, тобто про порушення її права ОСОБА_4 довідалась в листопаді 2019 року, коли ОСОБА_3 відмовилась віддавати гроші, а у січні 2020 ОСОБА_4 звернулась до поліції з приводу неповернення грошей, відповідь на яке отримала в липні 2020 року, отже суд вважає, що у даному випадку строк позовної давності не пропущений.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позову відсутні.

Керуючись ст. ст. 81, 258, 259, 263-265, 354, 430 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Чернігівського апеляційного суду протягом 30 днів від дня його проголошення, через Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області/

Повний текст рішення складений 02.11.2020 року.

Головуючий суддя Т.О.Гагаріна