Номер провадження: 22-ц/813/5902/20
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 січня 2020 року в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Галицька», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

ВСТАНОВИВ:

11 серпня 2016 року до Суворовського районного суду м. Одеси звернувся з позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення з відповідача матеріальної та моральної шкоди, що завдані скоєнням ДТП. Свої вимоги мотивував тим, що 25 березня 2016 року о 15 год. 15 хв. водій ОСОБА_1 керуючи автомобілем марки «Toyota Corolla», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в порушення вимог п. 10.2 ПДР, при виїзді з прилеглої території на проїзну частину вул. Дніпропетровська дорога, біля будинку №86/1, не надала дорогу автомобілю марки «Ford Fiesta», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , внаслідок чого допустила з ним зіткнення (уточнена) (т.1, а.с 1-24).

28 січня 2020 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси (головуючий суддя Сувертак І.В.) позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Галицька», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задоволено частково. Визнано факт вини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації : АДРЕСА_1 , у дорожньо-транспортній пригоді від 25 березня 2016 року. Стягнуто з ОСОБА_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН № НОМЕР_4 , матеріальну шкоду в сумі - 32 677,24 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати пов`язані з правовою допомогою в сумі - 5316,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір, сплачений за подання позову до суду в сумі - 689,23 грн (т.2, а.с 64-68).

28 лютого 2020 року канцелярією Суворовського районного суду м. Одеси зареєстровано апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення від 28.01.2020 року. Апелянт вважає вказане рішення незаконним та прийнятим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Апелянт вказує на те, що при дослідженні судом першої інстанції матеріалів справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 від 04.04.2016 року не містили належного оформлення документів, які б могли встановити наявність чи відсутність вини ОСОБА_1 у скоєнні ДТП. Також апелянт вважає, що до матеріалів справи про адміністративне правопорушення не було долучено належних доказів, тобто будь-яких фактичних даних, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи у його вчиненні та інші обставини. На думку апелянта, висновки суду щодо встановлення вини відповідача у скоєнні ДТП грунтуються лише на безпідставних міркуваннях позивача, на відмові ОСОБА_1 від оплати проведення експертизи, яка повинна була проводитися безоплатно та власноруч поясненнях ОСОБА_1 у протоколі. Крім того, відповідно до аварійного сертифікату, який був проведений на замовлення страхової компанії, розмір матеріальної шкоди, яка була спричинена власнику пошкодженого транспортного засобу, складала 37203, 17 грн, що було повністю компенсовано позивачу за рахунок страхової компанії. Суд першої інстанції не прийняв до уваги, що в матеріалах справи присутня друга експертиза ТОВ «Феміда та Немезіда», яка складена суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_3 та надає відповідні на такі самі питання, як і аварійний сертифікат, але надають різні відповіді та протирічать одна одній. Таким чином в матеріалах справи наявні дві оцінки, які мають однакову юридичну силу та надають різні відповіді на одні і ті ж запитання. Також на думку апелянта, суму відновлюваного ремонту, без урахування коефіцієнта фізичного зносу, можливо стягнути з відповідача лише у випадку проведення ремонту та використання позивачем нових вузлів та агрегатів для відновлення транспортного засобу, що в свою чергу повинно підтверджуватися належними документами, але в матеріалах справи відсутні докази купівлі нових запчастин або підтвердження ремонту транспортного засобу. На думку апелянта, при подачі цивільного позову із вимогою, щодо стягнення моральної шкоди, цивільний позивач повинен надати квитанцію про сплату судового збору за окрему вимогу немайнового характеру, а саме стягнення моральної шкоди, однак позивачем вона не була надана. Також судом першої інстанції в описовій частині рішення, суд не вірно вказує на обставини справи, не надає розрахунків сум, не зазначає докази та доводи сторін. Тому апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити (а.с. 71-80).

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Апеляційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 січня 2020 року було відкрито в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, оскільки страховою компанією згідно полісу обов`язкового страхування та зазначеної ст. 29 Закону відшкодовується лише вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу, а тому в такому випадку, різниця між вартістю відновлювального ремонту без урахування зносу та вартістю відновлювального ремонту з урахуванням зносу, а саме, в сумі 32 677,24 грн.,- повинна відшкодовуватись винуватцем ДТП, тобто ОСОБА_1 . Однак стороною позивача не надано суду належних доказів в спричиненні ОСОБА_1 позивачу ОСОБА_2 моральної шкоди, тому суд першої інстанції не знайшов правових підстав для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, в частині задоволення вимог позивача про стягнення з ОСОБА_1 різниці між вартістю відновлювального ремонту без урахування зносу та вартістю відновлювального ремонту з урахуванням зносу, втім вважає за необхідне доповнити оскаржуване рішення в частині його мотивування та зазначити наступне.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що 25 березня 2016 року о 15 год. 15 хв. водій ОСОБА_1 керуючи автомобілем марки «Toyota Corolla», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в порушення вимог п. 10.2 ПДР, при виїзді з прилеглої території на проїзну частину вул. Дніпропетровська дорога, біля будинку №86/1, не надала дорогу автомобілю марки «Ford Fiesta», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , внаслідок чого допустила з ним зіткнення.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження. На місце ДТП були викликані співробітники поліції, котрі зафіксували дорожньо-транспортну пригоду та склали відповідний протокол.

15 липня 2016 року Суворовським районним судом м. Одеси було винесено постанову про закриття провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності. передбаченої ст. 124 КУпАП, у зв`язку з закінченням на момент її розгляду строків, передбачених ст. 38 КУпАП (т.1 а.с.5).

На виконання вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 року №1961-ІV цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована ПрАТ «СК «Галицька», що підтверджується витягом з централізованої бази даних моторного (транспортного) страхового бюро України (т.1 а.с.6).

Відповідно до Висновку аварійного сертифікату №111-04/16 автотоварознавчого дослідження з визначення матеріального збитку заподіяного власнику автомобіля «Ford Fiesta», реєстраційний номер НОМЕР_2 , від 12 квітня 2016 року складеного аварійним комісаром Нігальчуком О. М. , вартість матеріального збитку автомобіля з урахуванням значення коефіцієнту фізичного зносу складових без ПДВ та запчастини та ВТВ, які підлягають заміні складає 37203 грн 17 коп., а вартість відновлювального ремонту зазначеного автомобіля без урахування коефіцієнта фізичного зносу складає 69880, 41 гривень (т.1 а.с.7-18).

ПрАТ «СК «Галицька», шляхом перерахування коштів на картковий рахунок в банку, було виплачено ОСОБА_2 37203 грн 17 коп., що підтверджується платіжним дорученням №5361 від 30 вересня 2016 року (т.1 а.с.41).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Крім того відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», від 27.03.1992 року № 6, джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Пунктом 22.1 ст. 22 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що при настанні страхового випадку Страховик відповідно до лімітів відповідальності відшкодовує у встановленому порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 29 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Таким чином, виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» покладено на страховика винної особи у межах, встановлених цим Законом і договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Отже, якщо для відновлення пошкодженого у ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а вартість складників аварійно пошкодженого транспортного засобу з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу.

Особа, яка має право на отримання відшкодування, може вимагати від страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності виплати страхового відшкодування в розмірі повної вартості відновлювального ремонту з урахування коефіцієнта фізичного зносу.

Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Знос пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків) (пункт 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»).

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки її частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Таким чином, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що зазначені збитки є меншим за страхове відшкодування (страхової виплати) особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування витрат, які вона зробила або муситиме зробити для відновлення свого порушеного права.

Враховуючи викладене, правильним є висновок суду першої інстанції про стягнення з особи, винної у ДТП, різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) і страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що зазначені збитки є меншим за страхове відшкодування (страхової виплати) (постанова Верховного Суд України від 02 грудня 2015 у справі № 6-691цс15).

Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження 14-176цс18) зроблено висновок, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Відповідно до Висновку аварійного сертифікату №111-04/16 автотоварознавчого дослідження з визначення матеріального збитку заподіяного власнику автомобіля «Ford Fiesta», реєстраційний номер НОМЕР_2 , від 12 квітня 2016 року складеного аварійним комісаром Нігальчуком О. М. , вартість матеріального збитку автомобіля з урахуванням значення коефіцієнту фізичного зносу складових без ПДВ та запчастини та ВТВ, які підлягають заміні складає 37203 грн. 17 коп., а вартість відновлювального ремонту зазначеного автомобіля без урахування коефіцієнта фізичного зносу складає 69880, 41 гривень

У пункті 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення ст.1192 ЦК України. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоду майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ, тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків).

Враховуючи те, що на відновлення автомобіля позивача окремі вузли підлягали заміні, суд першої інстанції правильно визначив розмір коштів, який необхідний на відновлення пошкодженого автомобіля позивача та зробив обґрунтований висновок про те, що на користь позивача має бути стягнута різниця між фактичним розміром шкоди, страховою виплатою і витратами, які необхідні для повного відновлення транспортного засобу.

Апеляційний суд звертає увагу, що апелянтом не надано жодних належних, допустимих та достатніх доказів на спростування розміру, заявлених з урахуванням Висновку аварійного сертифікату №111-04/16 (наданого відповідачем), позивачем коштів, які необхідні на відновлення пошкодженого автомобіля. Доводи ж апелянта щодо можливості стягнення з нього різниці між фактичним розміром шкоди, страховою виплатою і витратами, які необхідні для повного відновлення транспортного засобу лише у випадку фактично проведеного ремонту та як наслідок обов`язку позивача надати докази купівлі нових запчастин та проведення ремонту є такими, що протирічать положенням діючого цивільного законодавства. Так, як вже було зазначено вище, відповідно до змісті ст. 22 ЦК України, збитками є не тільки фактично понесені особою витрати для відновлення свого порушеного права, а і витрати, що особа понесе в майбутньому.

Враховуючи вищевикладене доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, то відхиляючи їх без додаткового обґрунтування, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Таким чином, враховуючи вище наведене, положення діючого цивільного законодавства, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних висновків суду першої інстанції, втім апеляційним судом було встановлено неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу та доповнює оскаржуване рішення суду в частині мотивування.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 січня 2020 року - змінити в частині мотивування (доповнити мотивувальну частину), в іншій частині залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

26.10.2020 року м. Одеса