Провадження №2/359/738/2020
Справа №359/8193/19
30 жовтня 2020 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого судді Журавського В.В.
при секретарі Алфімовій І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Борисполі цивільну справу за позовом акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: Бориспільський міськрайонний відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області про звільнення нерухомого майна з-під арешту, -
Представник позивача Артеменко П.М. надав до суду заяву, якою позов підтримав та просив суд його задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Відповідач та представник третьої особи також не з`явились у судове засідання. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, відзив на позов та пояснення щодо позову не надали та про причини неявки суд не повідомили.
На підставі ч.1 ст.280 ЦПК України суд вирішив проводити заочний розгляд цивільної справи, про що в судовому засіданні проголосив протокольну ухвалу.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 23 травня 2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №800003965. Відповідно до якого ЗАТ «Альфа-Банк» надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 155000 доларів США. ОСОБА_1 зобов`язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 23 травня 2028 року та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 14% річних (а.с.4).
Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до положення ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до змісту ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Зокрема, ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
З аналізу змісту ст.ст.33,36,37,39 Закону України «Про іпотеку», ст.ст.328,335,376,392 ЦК України вбачається, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.
Матеріали справи не містять доказів звернення АТ «Альфа-Банк» до виконавчої служби з заявою про накладення арешту на усе майно боржника для виконання рішення суду про стягнення боргу.
Натомість, встановлено, що АТ «Альфа-Банк» реалізував своє право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації за собою права власності на іпотечне нерухоме майно.
Так, підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні передбачені положенням ст.59 Закону України «Про виконавче провадження».
Згідно з ч.1 ст.59 цього Закону особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Відповідно до ч.4 та ч.5 цього Закону підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З платіжного доручення №796444 від 23 серпня 2019 року (а.с.1) вбачається, що при пред`явленні позову до суду АТ «Альфа-Банк» сплатило судовий збір у розмірі 1921 гривні. Пред`явлений позов задоволений. З огляду на це, з ОСОБА_1 на користь позивача слід примусово стягнути витрати на оплату судового збору у розмірі 1921 гривні.
На підставі викладеного та керуючись ч.1 та ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження ст.317, ст.319, ст.321, ст.391 ЦК України, п.2 ч.1 ст.258, ч.1-ч.2 ст.259, ст.263-265, ст.268, суд, -
Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Альфа-Банк» витрати на оплату судового збору у розмірі 1921 гривні.
Позивач: акціонерне товариство «Альфа-Банк», місцезнаходження: м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100, ідентифікаційний код 23494714.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останнє відоме зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте Бориспільським міськрайонним судом Київської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Позивач має право на оскарження заочного рішення в загальному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст заочного рішення складено 30 жовтня2020 року.
Суддя: підпис
З оригіналом згідно:
Суддя Бориспільського міськрайонного суду В.В. Журавський