ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2020 року м. Харків

Справа № 642/5574/19

Провадження № 22-ц/818/4960/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

Учасники справи :

Позивач: ОСОБА_1 ,

Відповідач: Держава Україна в особі Державної казначейської служби України,

Третя особа: Прокуратура Харківської області,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні суду в місті Харкові

апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Харківської обласної прокуратури на рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 13 серпня 2020 року, ухвалене суддею Євтіфієвим В.М.,

у цивільній справі за позовом про відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и в :

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, у якому просила зобов`язати Державну казначейську службу України відшкодувати ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 125123,30 грн. за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Позовна заява мотивована тим, що 23 жовтня 2013 року вироком Ленінського районного суду м. Харкова по № 2024/1748/12 ОСОБА_2 визнаний невинним у скоєнні злочинів передбачених ст.ст. 263 ч.І, п.4 ст.27, ч.І ст.369, ч.3 ст.364, ч.3 ст. 368 КК України і по суду виправданий. Станом на сьогоднішній день вирок Ленінського районного суду міста Харкова відносно ОСОБА_2 вступив в законну силу. В даній кримінальній справі позивач виступала у якості свідка. Однак, не зважаючи на вказаний статус, в її квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , проводились обшуки та вилучались грошові кошти та коштовності, що належать саме позивачки. Вказані обставини підтверджуються копією протоколу обшуку від 05.09.2011р.

Відповідно до вищевказаного вироку Ленінського районного суду м. Харкова зокрема було встановлено: зняти раніше накладений арешт постановою слідчого СВ прокуратури Харківської області Ковальова А.В. від 03 січня 2012 року, на грошові кошти вилучені в ході обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: 11940,00 євро, 42140,00 російських рублів, 144844,00 доларів США, 888860,00 гривень України, що знаходяться на зберіганні в ПАТ «Укрсоцбанк» і повернути їх ОСОБА_1 .

Зняти раніше накладений арешт на ювелірні вироби, вилучені в ході обшуку 05.09.2011р. за адресою: АДРЕСА_1 , - затискач для краватки, шпилька у вигляді герба України у формі тризуба, шпилька у вигляді герба МВС України з щита і двох мечів, 2 значка у вигляді восьмикутної зірки з тризубом в центрі, аналогічний значок в вигляді восьмикутної зірки з тризубом в центрі, які передані на зберігання до ПАТ «Укрсоцбанк» і повернути їх ОСОБА_1 .

01 жовтня 2014 року під час виконання вироку Ленінського районного суду м. Харкова по справі № 2024/1748/12 в частині повернення ОСОБА_1 вищевказаних грошових коштів було встановлено, що грошові кошти у розмірі 1600,00 (одна тисяч шістсот) евро, 1150,00 (одна тисяча сто п`ятдесят) доларів США та 47360,00 (сорок сім тисяч триста шістдесят грн, 00коп.) гривень відсутні в ПАТ «Укрсоцбанк» (м. Харків, вул. Гоголя, 10) про що було складено відповідний акт від 01.10.2014року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2018 року у справі № 642/5347/16-ц було частково задоволено позов ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, третя особа: прокуратура Харківської області, ПАТ «Укрсоцбанк» про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями прокуратури Харківської області. Зобов`язано Державну Казначейську службу України відшкодувати ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 120306,87 грн. за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. Однак, в подальшому, постановою Харківського апеляційного суду від 07.02.2019 року у справі № 642/5347/16-ц рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 11.10.2018 року було скасовано та ухвалено нове рішення, яким було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, третя особа: прокуратура Харківської області, Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями прокуратури Харківської області.

Зазначає, що судом апеляційної інстанції в основу судового рішення було покладено висновок про те, що позивачем «не доведено факту відсутності та неможливості повернення спірного майна в натурі, оскільки один пакунок із речовими доказами продовжує знаходитись на зберіганні у сховищі Банку. До отримання всіх речей, переданих на зберігання до банку, вимоги про відшкодування збитків є передчасними».

Вказує, що висновок суду ґрунтується на тому, що під час судового розгляду було встановлено наявність ще одного пакету, в якому знаходяться кошти вилучені під час слідчих дій в кримінальній справі стосовно ОСОБА_2 , та який наразі продовжує зберігатися в ПАТ «Укрсоцбанк». Наведені обставини стали підставою для звернення із вказаним позовом.

У своїх поясненнях прокуратура Харківської області вказувала, що позивач в рамках кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_2 перебувала у статусі свідка, тому до вказаних правовідносин не можуть бути застосовані положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки предметом позову є стягнення грошових коштів, які є недостачею вилучених в ході обшуку. Крім того, вказана процедура має проводитись за Інструкцією про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду. Вважає, що позивачем не доведено завдання їй шкоди прокуратурою Харківської області.

У відзиві на позов Державна казначейська служба України не погоджується з позовними вимогами, вважає їх безпідставними, необґрунтованими та таким, що не підлягають задоволенню та покладення зобов`язання на Державну казначейську службу України відшкодувати ОСОБА_1 матеріальну шкоду за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 13 серпня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю. Зобов`язано Державну казначейську службу України відшкодувати ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 125123 грн. 30коп., за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 845 від З серпня 2011 року. Суд дійшов висновку, що з аналізу встановлених обставин, відповідно до наведених норм закону, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції Державна казначейська служба України та Харківська обласна прокуратура, звернулися з апеляційними скаргами, у яких просять рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційна скарга Харківської обласної прокуратури мотивована тим, що рішення суду є необґрунтованим, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

В апеляційній скарзі викладає обставини справи та посилається на те, що положення ст.1176 та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не підлягають застосуванню до вказаних правовідносин, а позивач не є суб`єктом, на який поширюється вимоги вказаного Закону, оскільки є свідком у кримінальній справі. Тому до даних відносин слід застосовувати положення Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду, якою регулюється повернення коштів за спеціальною процедурою. Вважає, що матеріали справи не місять доказів, що діями (бездіяльністю) органів прокуратури заподіяна шкода позивачу.

Апеляційна скарга Держави України в особі Державної казначейської служби України мотивована тим, що рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, а також не доведенням обставин, що мають значення для справи.

В апеляційній скарзі викладає обставини справи та посилається на те, що кошти державного належать на праві власності державі, отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних правовідносин, тому відшкодування має проводитись за рахунок держави, а не коштів державного органу, відтак Казначейство не може бути єдиним відповідачем у справі, а висновок суду щодо списання коштів з єдиного казначейського рахунку є помилковим. Також наводить аналогічні доводи щодо того, що позивач у кримінальній справі мала статус свідка, тому положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» на неї не розповсюджується.

Також зазначає, що наразі проводиться досудове розслідування кримінальних правопорушень щодо вилучених коштів позивача, після чого вона матиме право звернутися до суду з позовом до винних осіб.

У відзиві Державна казначейська служба України просить скасувати рішення суду, відмовивши у задоволенні позову та вказує, що підтримує апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури і посилається на аналогічні доводи, викладені у його скарзі.

У відзиві представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 просить залишити без задоволення апеляційні скарги, залишивши рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на їх безпідставність, а також визнання принципу верховенства права, зокрема, юридичну визначеність. Тобто, ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовом правомірно очікувала застосування судами сталої судової практики, яка наразі змінилась, проте до 2019 року Державна казначейська служба України була належним відповідачем у такій категорії справ, а орган, діями якого завдано шкоду залучався виключно у якості третьої особи. вважає, що застосування нової практики порушить принцип юридичної визначеності, як складового елементу верховенства права, та порушить право заявника на справедливий судовий розгляд.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 жовтня 2013 року Вироком Ленінського районного суду м. Харкова по № 2024/1748/12 ОСОБА_2 визнаний невинним у скоєнні злочинів передбачених ст.ст. 263 ч.І, п.4 ст.27, ч.І ст.369, ч.3 ст.364, ч.3 ст. 368 КК України і був виправданий судом. Вирок Ленінського районного суду міста Харкова відносно ОСОБА_2 вступив в законну силу.

В даній кримінальній справі позивач ОСОБА_1 виступала у якості свідка. Під час досудового слідства в квартирі позивача, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , проводились обшуки та вилучались грошові кошти та коштовності, що належать ОСОБА_1 . Вказані обставини підтверджуються копією протоколу обшуку від 05.09.2011р.

Відповідно до вироку Ленінського районного суду м. Харкова було знято раніше накладений арешт постановою слідчого СВ прокуратури Харківської області Ковальова А.В. від 03 січня 2012 року, на грошові кошти вилучені в ході обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: 11 940,00 євро, 42 140,00 російських рублів, 144844,00 доларів США, 888860,00 гривень України, що знаходяться на зберіганні в ХОФ «Укрсоцбанк» і повернуто їх ОСОБА_1 .

Зняти раніше накладений арешт на ювелірні вироби, вилучені в ході обшуку 05.09.2011р. за адресою: АДРЕСА_1 , - затискач для краватки, шпилька у вигляді герба України у формі тризуба, шпилька у вигляді герба МВС України з щита і двох мечів, 2 значка у вигляді восьмикутної зірки з тризубом в центрі, аналогічний значок в вигляді восьмикутної зірки з тризубом в центрі, які передані на зберігання до ХОФ «Укрсоцбанк» і повернути їх ОСОБА_1 .

01 жовтня 2014 року під час виконання вироку Ленінського районного суду м. Харкова по справі № 2024/1748/12 в частині повернення ОСОБА_1 вищевказаних грошових коштів було встановлено, що грошові кошти у розмірі 1600,00 (одна тисяч шістсот) евро, 1150,00 (одна тисяча сто п`ятдесят) доларів США та 47360,00 (сорок сім тисяч триста шістдесят грн, 00коп.) гривень відсутні в ПАТ «Укрсоцбанк» (м. Харків, вул. Гоголя, 10) про що було складено відповідний акт від 01.10.2014року.

Позивач звернулася до прокуратури Харківської області (посадовими особами якої проводився обшук та вилучення грошових коштів, що належать ОСОБА_1 у встановлений Законом строк та спосіб з заявою про відшкодування шкоди.

На час розгляду справи позивачу вказане майно не повернуто та відсутнє по місцю його зберігання, про що свідчить Акт огляду пакунка від 03.07.2020р. який зберігається у банку.

23.08.2016 року ОСОБА_1 зверталася до Ленінського районного суду міста Харкова з позовною заявою про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними діями прокуратури Харківської області.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2018 року у справі № 642/5347/16-ц було частково задоволено позов ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, третя особа: прокуратура Харківської області, ПАТ «Укрсоцбанк» про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями прокуратури Харківської області. Зобов`язано Державну Казначейську службу України відшкодувати ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 120 306,87 грн. за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Постановою Харківського апеляційного суду від 07.02.2019 року у справі № 642/5347/16-ц рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 11.10.2018 року було скасовано та ухвалено нове рішення, яким було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, третя особа: прокуратура Харківської області, Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями прокуратури Харківської області.

Вказаним рішенням апеляційної інстанції зазначено, що позивачем «не доведено факту відсутності та неможливості повернення спірного майна в натурі, оскільки один пакунок із речовими доказами продовжує знаходитись на зберіганні у сховищі Банку. На теперішній час вказаний пакунок оглянутий як зазначено судом 03.07.2020 року. Після повернення останнього пакунку і виявлення нестачі позивач звернулась повторно до суду.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування майнової шкоди.

Згідно з частиною першою статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок незаконного притягнення її до кримінальної відповідальності відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб, органу дізнання, досудового слідства, прокуратури, або суду.

Відповідно до частини сьомої статті 1176 ЦК України порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Суд першої інстанції вважав, що правовідносини щодо неповернення грошових коштів позивачу у даній справі, яка мала статус свідка у кримінальній справі, охоплюється положеннями Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Проте такі висновки судів є помилковими, оскільки суперечать самому змісту пункту першого частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Застосовуючи наведене положення закону та здійснюючи його тлумачення, необхідно виходити з того, як до норми, вжитої у законі, законодавцем застосована юридична техніка.

За змістом пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» законодавцем визначено випадки, за наявності яких особа може вимагати відшкодування шкоди, і такі випадки у наведеній статті закону перелічені через кому.

Виходячи із буквального тлумачення норми закону можна дійти висновку, що усі перелічені випадки, як то:

- незаконне засудження;

- незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення;

- незаконне взяття і тримання під вартою;

- незаконне проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки;

- незаконне накладення арешту на майно;

- незаконне відсторонення від роботи (посади)

- інші процесуальні дій, що обмежують права громадян -

є самостійними підставами відшкодування шкоди, тобто такими що не охоплюються їх початком, до прикладу - незаконне взяття під варту і їхнім закінченням- винесенням виправдувального вироку за реабілітуючих обставин.

Пунктом 5 цього Закону визначено, що право на відшкодування шкоди мають громадяни, щодо яких незаконні дії, передбачені частиною 1 ст.1 Закону, були здійснені після набуття Законом чинності, тобто після 16 січня 1995 року.

У своєму позові ОСОБА_1 просила відшкодувати їй матеріальну шкоду у вигляді грошових коштів, які не були їй повернуті після вилучення в рамках кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_2 , у якій вона мала статус свідка.

Відтак, положення вищевказаного Закону не можуть застосовуватись відносно даних правовідносин. Крім того, згідно апеляційної скарги Державної казначейської служби України триває досудове розслідування кримінальних правопорушень щодо грошових коштів ОСОБА_1 , які були передані на зберігання банку.

Щодо визначених позивачем учасників справи суд зазначає наступне.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. На відміну від позивача, відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Відповідно до статті 51 ЦПК України, чинної на час ухвалення рішення, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року).

При вирішенні спору про відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам необхідно виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Отже, належним відповідачем у цій справі є держава, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади (дії якого призвели до завдання позивачу шкоди), проте у цій справі Державна казначейська служба України, яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює лише списання коштів з державного бюджету, є єдиним відповідачем.

Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, провадження № 12-110гс18, від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, провадження 14-515цс19, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 591/5911/17, від 23 вересня 2020 року у справі № 626/608/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 646/1806/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 340/451/18, від 26 лютого 2020 року у справі № 366/2026/18, від 11 березня 2019 року у справі № 629/795/19.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 197 ЦПК України у підготовчому засіданні суд вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, об`єднання справ і роз`єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше.

Проте в порушення вимог наведеної правової норми суд першої інстанції не вирішив питання про склад осіб, які братимуть участь у справі.

Вказане має важливе значення для правильного вирішення спору, оскільки, залучивши до участі у справі в якості відповідача лише Державну казначейську службу України, яка є органом, що здійснює тільки списання коштів з державного бюджету, і не залучивши в якості відповідачів органи, дії яких, за твердженням позивача, призвели до завдання йому моральної шкоди (Харківську обласну прокуратуру чи інших осіб), суд не встановив всіх фактичних обставин справи, які необхідні для визначення розміру відшкодування цієї шкоди, у разі, якщо вона підлягає стягненню. Держава Україна в особі Державної казначейської служби України таких дій відносно позивача не вчиняла, тому й об`єктивно не могла надати пояснення з приводу обставин, викладених у позові. Залучення прокуратури в якості третьої особи є недостатнім для вирішеня справи по суті.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16 зазначала, що Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Таким чином, доводи апеляційних скарг відповідача та третьої особи знайшли своє підтвердження.

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2013 року).

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31-32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції» («CANTONI v. FRANCE»), заява № 17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява «№ 20372/11).

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції відповідно до положень ст.376 ЦПК України вважає за необхідне скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідачем Державною казначейською службою України за звернення з апеляційною скаргою сплачено судовий збір в загальній сумі 1876 грн. 85 коп., третьою особою Харківською обласною прокуратурою - 1876 грн. 85 коп., який відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає компенсуванню за рахунок Держави, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 12, 13, 89, 351, 367, 368, 374, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Харківської обласної прокуратури - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 13 серпня 2020 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа: Прокуратура Харківської області про відшкодування шкоди відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору за звернення з апеляційними скаргами компенсувати за рахунок держави, а саме Харківській обласній прокуратурі в сумі 1876 (одна тисяча вісімсот сімдесят шість) грн. 85 коп., сплачені згідно платіжного доручення №2456 від 16 жовтня 2020 року та Державній казначейській службі України в сумі 1876 (одна тисяча вісімсот сімдесят шість) грн. 85 коп., сплачені згідно платіжного доручення №1628 від 7 жовтня 2020 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду в порядку передбаченому ст.389 ЦПК України.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова