Справа № 461/3851/20 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/811/2307/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ванівського О.М.,

суддів: Крайник Н.П., Шеремети Н.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про стягнення моральної шкоди,-

в с т а н о в и в :

В травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області в якому просив стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області за рахунок її бюджетних асигнувань на його користь моральну шкоду - 10 000,00 гривень

В обґрунтування даного позову вказував на те, що він, у 1986 році був евакуйований із зони відчуження у зв`язку з аварією на Чорнобильській АЕС. 22.05.2008 р. Львівською обласною МСЕК № 1 йому була встановлена 2 група інвалідності, внаслідок захворювання пов`язаного з наслідками Чорнобильської катастрофи, у зв`язку з чим, а також відповідно до статті 14 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, його було віднесено до 1 категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується відповідним посвідченням та вкладкою до нього. З огляду на порушення його права на отримання у період з 01.01.2014 по 02.08.2014 пенсії у розмірах, встановлених положеннями ст. ст. 50, 54 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакції, чинній на момент виникнення права на отримання пенсії, 09.12.2018 він звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про перерахунок пенсії. Однак відповідач листом від 17.12.2018 за №6484/5120/Ф-92 відмовив у здійсненні такого перерахунку. За захистом своїх прав у березні 2019 року звернувся до адміністративного суду. 17 квітня 2019 року Львівським окружним адміністративним судом у справі №1.380.2019.001151 постановлено рішення, яким мій адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області по нарахуванню та виплаті ОСОБА_1 у період з 01.01.2014 по 02.08.2014 державної пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю у розмірах, що не відповідають розмірам, встановленим ст.ст.50, 54 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, викладене в листі від 17.12.2018 №6484/5120/Ф-92, яким відмовлено ОСОБА_1 у проведенні перерахунку пенсії за період з 01.01.2014 по 02.08.2014. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області провести перерахунок виплаченої ОСОБА_1 у період з 01.01.2014 по 02.08.2014 державної пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, привівши її розмір у відповідність із розмірами, визначеними ст.ст.50, 54 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», встановивши державну пенсію в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком, беручи за основу розмір мінімальної пенсії за віком встановлений ч.1 ст.28 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та провести відповідні виплати з урахуванням раніше виплачених сум.

Вважає, що неправомірна відмова відповідача провести перерахунок його пенсії за період з 01.01.2014 по 02.08.2014, а також тривале невиконання судового рішення, яке зобов`язує відповідача провести такий перерахунок з виплатою недоотриманих сум вже завдали та продовжують завдавати йому моральної шкоди. Просив позов задовольнити.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 26 червня 2020 року у задоволені позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області про стягнення моральної шкоди відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт стверджує, що суд не взяв до уваги те, що протиправність дій Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області встановлена в судовому порядку у преюдиційному для вирішення цієї конкретної справи рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17.04.2019 року у справі №1.380.2019.001151. Вважає, що за змістом цього рішення про жодне скасування відмови у здійсненні перерахунку мови не було. Фактично Галицький районний суд вважає, що встановлена судом вищої інстанції протиправність дій відповідача свідчить виключно про реалізацію позивачем свого права на оскарження і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1173 ЦК України.

Також звертає увагу суду на те, що відповіповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується.

Сам факт порушення права на виконання судового акта в розумний строк свідчить про заподіяну немайнову шкоду, а її відшкодування не залежить від вини органу або посадової особи. Особа, яка звернулась із заявою про компенсацію, не повинна доводити наявність цієї шкоди. Встановлення факту порушення права на виконання судового акта (рішення) в розумний строк є підставою для присудження компенсації.

Враховуючи наведене просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким задоволити його позов.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав достатніх і допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області моральної шкоди, яка згідно з частиною другою статті 23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Матеріалами справи та судом встановлено, що ОСОБА_1 у 1986 році був евакуйований із зони відчуження у зв`язку з аварією на Чорнобильській АЕС.

22 травня 2008 року Львівською обласною МСЕК № 1 позивачу встановлена 2 група інвалідності, внаслідок захворювання пов`язаного з наслідками Чорнобильської катастрофи, у зв`язку з чим, а також відповідно до статті 14 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», було віднесено до 1 категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується відповідним посвідченням та вкладкою до нього (а.с.8).

09 грудня 2018 ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про перерахунок пенсії.

Згідно листа №6484/5120/Ф-92 від 17 грудня 2018 року ОСОБА_1 відмовлено у здійсненні такого перерахунку (а.с.9-10).

17 квітня 2019 року Львівським окружним адміністративним судом у справі №1.380.2019.001151 постановлено рішення, яким адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області по нарахуванню та виплаті ОСОБА_1 у період з 01.01.2014 по 02.08.2014 державної пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю у розмірах, що не відповідають розмірам, встановленим ст.ст.50, 54 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (у редакції за вказаний період). Скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, викладене в листі від 17.12.2018 №6484/5120/Ф-92, яким відмовлено ОСОБА_1 у проведенні перерахунку пенсії за період з 01.01.2014 по 02.08.2014. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області провести перерахунок виплаченої ОСОБА_1 у період з 01.01.2014 по 02.08.2014 державної пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, привівши її розмір у відповідність із розмірами, визначеними ст.ст.50, 54 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», встановивши державну пенсію в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком, беручи за основу розмір мінімальної пенсії за віком встановлений ч.1 ст.28 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та провести відповідні виплати з урахуванням раніше виплачених сум.

16 липня 2019 року Львівським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист № 1.380.2019.001151 (а.с.14).

30 липня 2019 року відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області в межах виконавчого провадження № 59668072 розпочато примусове виконання згаданого рішення суду.

Відповідно до частин першої третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

При визначенні розміру компенсації моральної шкоди суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Право на судовий захист гарантується Конституцією України (статті 8, 56, 129-1), міжнародними договорами України і включає, у тому числі, і право на виконання судового рішення у розумний строк, яке реалізується за допомогою створення державою умов і забезпечення виконання судового рішення у визначеному законом порядку (стаття 129-1 Конституції України, пункт перший статті 6 Конвенції).

Конституція України встановлює, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Ці положення також відображені у статтях 1, 11 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», із уточненням щодо кола осіб, а саме: судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, об`єднаннями громадян та іншими організаціями, громадянами та юридичними особами на всій території України.

З урахуванням комплексного аналізу статей 3, 15, 16, 23, 1167 ЦК України компенсація за порушення права на виконання судового рішення у розумний строк як захід відповідальності держави має на меті відшкодування заподіяної немайнової шкоди фактом порушення процедурних умов, що забезпечують реалізацію цього права упродовж розумного строку, незалежно від наявності чи відсутності вини органів, на які покладено обов`язок щодо виконання судових актів, інших державних органів та їх посадових осіб, хоча законом у цьому випадку передбачена умисна форма вини особи, що завдала моральної шкоди.

Розглядаючи вимоги про компенсацію, суд встановлює факт порушення права на виконання судового рішення в розумний строк, виходячи зі змісту судових актів та інших матеріалів справи з урахуванням правової та фактичної складності справи, поведінки заявника, ефективності та достатності дій суду або судді, що здійснюються з метою своєчасного розгляду справи, ефективності та достатності дій органів, організацій або посадових осіб, на які покладено обов`язок щодо виконання судових актів, характер дій та діяльності, спрямованих на своєчасне виконання судового акта, загальної тривалості провадження у справі і виконання судового акта.

Оскільки сам факт порушення права на виконання судового акта в розумний строк свідчить про заподіяну немайнову шкоду (порушення права на судовий захист), а її відшкодування не залежить від вини органу або посадової особи. Особа, яка звернулася із заявою про компенсацію, не повинна доводити наявність цієї шкоди. Встановлення факту порушення права на виконання судового акта (рішення) в розумний строк є підставою для присудження компенсації.

Дії органів, організацій або посадових осіб, на яких покладено обов`язки з виконання судового акта, визнаються достатніми й ефективними, якщо вони здійснюються з метою своєчасного виконання такого акта. При цьому необхідно враховувати, зокрема, своєчасність видачі належним чином оформленого виконавчого документа, направлення його судом або стягувачем до органу, організації або посадовій особі, на яких покладено обов`язки щодо виконання судових актів, а також з`ясовувати, чи не викликана затримка у видачі або направленні виконавчого документа поведінкою заявника, наприклад шляхом ненадання ним реквізитів банківського рахунка.

Не можуть розглядатися як підстава, яка виправдовує порушення розумних строків виконання судового акта, обставини, пов`язані з організацією роботи органів і посадових осіб, які виконують судові акти.

Колегія суддів вважає доведеним, що внаслідок порушення відповідачем пенсійних прав позивача, останньому завдано значних душевних страждань. Враховуючи зухвалий характер і тривалість вчиненого правопорушення, що полягало у невиконанні рішення суду, а також глибину завданих позивачеві душевних страждань, при цьому виходячи із засад розумності та виваженості, колегія суддів вважає достатньою сатисфакцію відшкодування моральної шкоди стягнення на користь позивача 4 000 грн.

Проблема невиконання остаточних рішень проти держави розглядалась у пілотному рішенні Європейського суду з прав людини проти України у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (рішення від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04), а також у ряді інших справ проти України, які також розглядались на основі усталеної практики Європейського суду з прав людини з цього питання. У п. 53 цього рішення ЄСПЛ зауважив, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (рішення у справі «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року, заява № 18966/02; у справі «Ромашов проти України» від 27 липня 2004 року, заява № 67534/01; у справі «Дубенко проти України» від 11 січня 2005 року, заява № 74221/01; у справі «Козачек проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 29508/04).

Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою (рішення у справі «Шмалько проти України» (Shmalko v. Ukraine), № 60750/00, п. 44, від 20 липня 2004 року). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному і вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» від 26 квітня 2005 року, заява № 29439/02; у справі «Крищук проти України» від 19 лютого 2009 року, заява № 1811/06).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи питання наявності ефективних засобів юридичного захисту щодо скарг на тривале невиконання судових рішень, наголосив, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту 1 ст. 1 Протоколу № 1 (п. 53 рішення ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року, заява № 18966/02).

Забезпечення адекватного та достатнього відшкодування за невиконання або несвоєчасне виконання рішень національних судів є прямим обов`язком держави. При цьому держава, запровадивши компенсаторний засіб юридичного захисту, має подбати про те, щоб такий засіб не вважався неефективним.

Виходячи з наведеного, колегія суддів зазначає, що відповідач належить до суб`єктів, які завдають шкоду, характер правовідносин свідчить про те, що права позивача фізичної особи порушені протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень при здійсненні ним владних управлінських функцій.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене рішення суду першої інстанції слід скасувати та постанови нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 січня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016 м. Львів, вул.. Митрополита Андрея, 10, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) 4 000 гривень завданої моральної шкоди.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Постанова складена 03.11.2020 року.

Головуючий: Ванівський О.М

Судді: Крайник Н.П.

Шеремета Н.О.