КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа №372/193/19
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами виконуючого обов`язки прокурора Київської області Грабця Ігоря Несторовича та представника ОСОБА_1 - адвоката Вангородської Ганни Ігорівни на рішення Обухівського районного суду Київської області від 2 червня 2020 року (суддя Тихановський О.Б.) у цивільній справі за позовом першого заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області, в інтересах держави в особі територіальної громади селища Козин Обухівського району Київської області, до Козинської селищної ради Київської області, ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння,

встановив:

у січні 2019 року перший заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі територіальної громади селища Козин Обухівського району Київської області та просив визнати поважними причини пропуску прокурором строку звернення до суду з позовом та поновити його, визнати недійсним рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області №3/1 від 28 грудня 1999 року «Про передачу безкоштовно у приватну власність земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлових будинків та ведення особистого селянського господарства» в частині прийняття рішення про передачу безкоштовно у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки, загальною площею 0,59 га, витребувати на користь держави в особі територіальної громади селища Козин Обухівського району Київської області з незаконного володіння ОСОБА_1 земельної ділянки, площею 0,15 га з кадастровим номером :03:024:0198, та площею 0,4360 га з кадастровим номером :03:024:0198, що розташовані в смт. Козин Обухівського району Київської області, та стягнути з відповідача на користь прокуратури Київської області судові витрати.

Мотивуючи позовні вимоги, прокурор зазначав, що рішенням виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області № 3/1 від 28 грудня 1999 року «Про передачу безкоштовно у приватну власність земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлових будинків та ведення особистого підсобного господарства» передано у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0,15 га під індивідуальну житлову забудову, та площею 0,44 га для ведення

особистого підсобного господарства, на підставі якого він отримав державний акт на право власності на землю серії ІІ-КВ № 117054.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, серії ВРК № 717588, від 2 червня 2011 року власником вищезазначених земельних ділянок стала ОСОБА_1 .

Після розробки технічної документації із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки ОСОБА_1 отримала державний акт, серії ЯМ № 3105481, на право власності на земельну ділянку, площею 0,4360 га, кадастровий номер :03:024:0198, для ведення особистого селянського господарства, та державний акт, серії ЯМ № 315482, на право власності на земельну ділянку, площею 0,15 га, кадастровий номер :03:024:0199, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Прокурор зазначав, що спірні земельні ділянки розташовані у прибережній захисній смузі р. Дніпро, а саме в межах стометрової захисної смуги, що підтверджується листом Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» № 01-01/280 від 16 листопада 2018р. та схемами накладення земельних ділянок на землі водного фонду згідно Викопіювання з топографічної карти масштабу 1: 10000 станом місцевості на 1993 рік; матеріалів космічної зйомки станом на 2002 рік та 2017 рік, що є порушенням вимог чинного водного та земельного законодавства.

Також прокурор посилався на те, що правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами, що належать територіальній громаді здійснює орган місцевого самоврядування, а саме Козинська селищна рада, тому виконавчий комітет Козинської селищної ради своїм рішенням про передачу у приватну власність спірних земельних ділянок перевищив свої повноваження та передав у приватну власність землі, які відносяться до категорії земель водного фонду.

Прокурор зазначав, що виключність випадку звернення з позовом зумовлена потребою захистити інтереси держави, оскільки внаслідок прийняття виконавчим комітетом Козинської селищної ради спірного рішення інші громадяни втратили доступ до берега річки, чим порушено їх право на відпочинок та вільне користування природними ресурсами р. Дніпро, а розташування житлових будинків на березі річки завдаватиме шкоду навколишньому природному середовищу. Козинська селищна рада не використала надані їй законом повноваження щодо контролю за діяльністю виконавчого комітету ради, не вжила заходів щодо захисту інтересів територіальної громади, не скасувала незаконне рішення виконавчого комітету, не звернулась самостійно до суду, що відповідно до ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» стало підставою для захисту інтересів держави органами прокуратури.

Також прокурор просив поновити йому строк звернення до суду з даним позовом, посилаючись на те, що про необхідність захисту прав та інтересів держави йому стало відомо самостійно за результатами опрацювання листа КДП «Київгеоінформатика» за результатами аналізу рішень та відшукання документів, що стали підставою для їх прийняття. Крім того, складність в отриманні відомостей щодо відчуження у приватну власність громадян земель водного фонду також полягає у тому, що спірні земельні ділянки не огороджені та не освоєні, на них відсутні межові знаки та забудова, що позбавило громаду смт. Козин можливості встановити наявність порушень їх прав на безперешкодний доступ до р. Дніпро та вільного користування землями водного фонду для рекреаційних цілей.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 2 червня 2020 року позов задоволено частково, визнано недійсним рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області №3/1 від 28.11.1999 «Про передачу

безкоштовно у приватну власність земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлових будинків та ведення особистого селянського господарства» в частині прийняття рішення про передачу безкоштовно у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки, загальною площею 0,59 га.У задоволенні позовної вимоги про витребування земельних ділянок відмовлено. Стягнуто з Козинської селищної ради Київської області та ОСОБА_1 на користь прокуратури Київської області судові витрати у розмірі 1 166,07грн з кожного.

У поданій апеляційній скарзі виконуючий обов`язки прокурора Київської області Грабець І.Н. просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про витребування на користь держави в особі територіальної громади селища Козин Обухівського району Київської області з незаконного володіння ОСОБА_1 земельних ділянок з кадастровими номерами :03:024:0198 та :03:024:0198 скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вказані позовні вимоги, в іншій частині рішення суду залишити без змін, та вирішити питання судових витрат.

Прокурор посилається на помилковість висновків суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. При цьому, самостійне застосування судом для прийняття законного рішення для досягнення завдань та мети судочинства саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного способу захисту та не є порушенням принципу диспозитивності.

Також прокурор зазначав, що підставною для звернення до суду з даним позовом є порушення прав територіальної громади селища Козин - народу України у зв`язку з перевищенням Козинською селищною радою Київської області наданих повноважень щодо розпорядження землею, право власності на яку не може виникнути у жодної фізичної чи юридичної особи з огляду на законодавчі обмеження в цивільному обороті земель водного фонду, однак, всупереч чинному законодавству та позицій Великої Палати Верховного Суду, суд першої інстанції обмежився констатацією неправильно обраного способу захисту, не застосувавши при цьому належні норми матеріального права, чим допустив грубе порушення принципів цивільного судочинства, передбачених ст. 2 ЦПК України.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Вангородська Г.І. просить скасувати рішення суду в частині визнання недійсним рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області №3/1 від 28 листопада 1999 року «Про передачу безкоштовно у приватну власність земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлових будинків та ведення особистого селянського господарства» в частині прийняття рішення про передачу безкоштовно у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки, загальною площею 0,59 га, прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, та вирішити питання судових витрат.

Представник відповідача посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, оскільки наданий позивачем як доказ лист Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» № 01-01/280 від 16 листопада 2018р., є сумнівним, так як згідно наказу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 1 жовтня 2018р. №145 Київське державне підприємство геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» було реорганізовано шляхом приєднання до державного науково-виробничого підприємства «Картографія».

Також представник відповідача зазначає, що судом не перевірені твердження прокурора щодо належності спірних земельних ділянок до земель водного фонду та не надано оцінки висновку судового експерта Свириди О.М., в якому зазначено, що схеми, які додані до листа № 01-01/280 від 16 листопада 2018р., не відображають конфігурацію території в районі розташування земельних ділянок на час їх формування в 1999 році. Висновок судової земельно-технічної експертизи спростовує факти, зазначені в документах, наданих позивачем в якості доказів та не відображають відому та реальну інформацію на час виділення спірних земельних ділянок ОСОБА_2 .

Крім того, представник відповідача вважає, що позов в частині вимог про витребування спірних земельних ділянок у власність держави є віндикаційним позовом, на який поширюються положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності. Перший заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області міг дізнатися про порушення права безпосередньо після прийняття оскаржуваного рішення Козинською селищною радою Київської області 28 листопада 1999р. У 2011 році на спірні земельні ділянки були видані державні акти на право власності, другий примірник яких зберігається в управлінні земельних ресурсів Обухівського району. Погодження технічної документації із землеустрою, реєстрація права власності на спірні земельні ділянки відбувалося за участі державних органів, які мали змогу з 2011 року виявити порушення вимог земельного законодавства та поставити питання про оскарження рішення органу місцевого самоврядування.

Також, представник відповідача звертає увагу, що на її адвокатський запит, головним управлінням Держгеокадастру в Київській області надано відповідь про неможливість надати копію проекту відведення земельної ділянки ОСОБА_2 , оскільки дані документи були вилучені 17 квітня 2007р. оперуповноваженим УБОЗ ГУ МВС України у Київській області, що підтверджує, що ще в квітні 2007р. органу досудового слідства було відомо місце розташування земельних ділянок. Враховуючи вимоги чинного законодавства про загальнодоступність рішень органів місцевого самоврядування, починаючи з 1999 року прокурор міг та повинен був знати про порушення права і про особу, яка таке право порушила.

Козинська селищна рада, будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с. 245 т.2, с.с.4, 80 т.3), у судове засідання свого представника не направила, тому відповідно до ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у його відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Київської обласної прокуратури Підяш О.С., який підтримав апеляційну скаргу прокурора та заперечував проти апеляційної скарги представника відповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Вангородської Г.І., яка підтримала апеляційну скаргу відповідача та заперечувала проти апеляційної скарги прокурора, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає, що вони задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що рішенням Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 28.04.1998 передано виконкому Козинської селищної ради повноваження щодо виділення земельних ділянок та їх приватизації.

Рішенням виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області № 3/1 від 28 грудня 1999 року «Про передачу безкоштовно у приватну власність земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлових будинків та ведення особистого підсобного господарства» передано у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0,15 га під індивідуальну житлову забудову та площею 0,44 га

для ведення особистого підсобного господарства.

На підставі вищевказаного рішення ОСОБА_2 28 грудня 1999 року видано державний акт на право приватної власності на землю, серії ІІ-КВ № 117054, на земельну ділянку загальною площею 0,59 га (для будівництва і обслуговування житлового будинку - 0,15 га, для ведення особистого підсобного господарства - 0,44 га).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 2 червня 2011 року ОСОБА_1 є власником зазначених земельних ділянок, як спадкоємець ОСОБА_2 .

На підставі заяви ОСОБА_1 розроблена технічна документація із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки, на підставі якої ОСОБА_1 16 вересня 2011 року отримала Державні акти на право власності на земельні ділянки: площею 0,1500 га, серія ЯМ № 315482, кадастровий номер :03:024:0199, та площею 0,4360 га, серія ЯМ № 3105481, кадастровий номер :03:024:0198

Згідно висновку Управління держкомзему в Обухівському районі Київської області від 3 серпня 2011 року зазначені земельні ділянки повинні використовуватися з дотриманням обмежень, встановлених для земель прибережної захисної смуги вздовж річок, навколо водойм та на островах.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірні земельні ділянки розташовані у прибережній захисній смузі р. Дніпро, тому рішенням виконавчого комітету Козинської селищної ради № 3/1 від 28.12.1999 року порушено норми земельного та водного законодавства, щодо передачі земельних ділянок у приватну власність.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про витребування земельних ділянок у відповідача, суд першої інстанції зазначив про неправильно обраний прокурором спосіб захисту. Також суд зазначив про незастосування позовної давності до негаторного позову.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та наданим сторонами доказам, ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЗК України та ст. 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Земельні ділянки під прибережні захисні смуги виділяються вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон. (частини перша статті 60 ЗК України).

Частиною 2 статті 60 ЗК України визначено, що прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізи води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій установлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони.

Отже, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок надання та використання. Такі землі можуть змінювати володільця шляхом передання їх у приватну власність лише у випадках, прямо

передбачених у статті 59 ЗК України.

Частина друга статті 59 ЗК України обмежує можливість передання земель водного фонду у приватну власність випадком безоплатного передання громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування замкнених природних водойм (загальною площею до 3 гектарів).

Окрім того, органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування можуть передавати громадянам та юридичним особам із земель водного фонду на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України).

Судом першої інстанції встановлено, що спірні земельні ділянки, які передані у приватну власність ОСОБА_2 , спадкоємцем якого є відповідач ОСОБА_1 , є землями водного фонду, а відтак не можуть бути передані у приватну власність.

Вказані обставини підтверджені листом Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» № 01-01/280 від 16.11.2018 та схемами земельних ділянок (с.с.130-131 т.1).

Крім того, з кадастрового плану, виготовленого 20 липня 2011 року, вбачається, що спірна земельна ділянка, частково знаходиться на прибережній захисній смузі навколо озера 25 м (с.с.116 т.1).

Також в матеріалах справи наявний висновок управління держкомзему в Обухівському районі від 3 серпня 2011 року про наявні обмеження на використання земельних ділянок ОСОБА_1 , як земель прибережної захисної смуги вздовж річок, навколо водойм та на островах (с.с.117 т.1).

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про ненадання оцінки судом висновку експерта Свириди О.М., колегія суддів вважає безпідставними, так як судом першої інстанції надана оцінка вказаному висновку, з яким погоджується і колегія суддів.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області №3/1 від 28.11.1999 «Про передачу безкоштовно у приватну власність земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлових будинків та ведення особистого селянського господарства» в частині прийняття рішення про передачу безкоштовно у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки загальною площею 0,59 га.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача про недотримання прокурором строків позовної давності, про застосування яких було заявлено у суді першої інстанції, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

Матеріали справи свідчать, що ні ОСОБА_3 , ні ОСОБА_1 не зареєстрували право власності на спірні земельні ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Прокурор посилався на те, що про порушення прав та інтересів держави йому стало відомо з опрацювання листа Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» від 16 листопада 2018 року.

Вказані обставини не були спростовані відповідачем.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що документи про відведення земельної ділянки ОСОБА_2 були вилучені 17 квітня 2007 року оперуповноваженим УБОЗ ГУ МВС України у Київській області, не свідчать про обізнаність саме прокуратури про незаконну передачу у власність ОСОБА_2 спірних земельних ділянок.

Інших доказів обізнаності прокуратури про спірне рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради матеріали справи не містять, а відтак колегія суддів не вбачає підстав для застосування позовної давності.

Доводи апеляційної скарги прокурора, що суд самостійно повинен був застосувати норми матеріального права для досягнення завдань та мети судочинства для захисту порушених прав територіальної громади селища Козин, колегія суддів вважає безпідставними.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (частина перша статті 13 ЦПК України).

У статті 15 ЦК України вказано, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Колегія суддів звертає увагу, що з позовом до суду звернувся прокурор, який наділений значним обсягом повноважень і можливостей як визначитися із належним способом захисту, так і збору належних і допустимих доказів, а отже, є сильнішою стороною у справі.

Прокурор заявив вимогу про витребування на користь держави в особі територіальної громади селища Козин Обухівського району Київської області спірних земельних ділянок, посилаючись на ст. 388 ЦК України, тому такі вимоги не можна вважати направленими на усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (негаторний позов), а зміст позовних вимог свідчить, що прокурором заявлений віндикаційний позов.

У законі, який регулює спірні правовідносини, вказане питання чітко врегульоване та існує усталена судова практика у спірних правовідносинах, про яку прокурор зобов`язаний бути обізнаним.

Разом з цим, звертаючись до суду з даним позовом у січні 2019 року, прокурор обрав спосіб захисту - витребування спірних земельних ділянок, зазначивши підставою цих позовних вимог ст. 388 ЦК України.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 11 листопада 2020 року, справа № 372/1030/15-ц, під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють

закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, а також можливість їх захистити іншим способом, встановленим договором або законом чи судом у визначених законом випадках, закріплені у частині другій статті 16 ЦК України. Глава 29 ЦК Україн ипередбачає, зокрема, такі способи захисту права власності як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).

Власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина друга статті 152 ЗК України).

Перелік способів захисту земельних прав викладений у частині третій статті 152 ЗК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним вказаною частиною, або ж іншим способом, який передбачений законом (див. пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).

Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим.

Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

На негаторний позов не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, поки існує правовідносини та правопорушення.

Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку необхідно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця

відповідної земельної ділянки водного фонду ( пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, пункт 97 постанови від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц).

Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (абзац п`ятий пункту 143 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц).

Таким чином, належним та ефективним способом захисту прав власності на землі водного фонду є негаторний позов про повернення земельної ділянки, який може бути пред`явленим упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду і на вказану вимогу не поширюється позовна давність.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року по справі № 469/1044/17.

У цій справі для відновлення порушеного права власності на землі водного фонду прокурор заявив вимогу про їх витребування від кінцевих набувачів на користь територіальної громади в особі Козинської селищної ради Обухівського району Київської області з посиланням як на правову підставу на такої вимоги на статтю 388 ЦК України, тобто віндикаційний позов.

Верховний Суд не погодився, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати інститут витребування майна з чужого незаконного володіння. Зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади.

У випадку, якщо власник земельної ділянки залишається її володільцем, для захисту його права застосовується інститут усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном. Віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними.

Верховний Суд вказав, оскільки вимоги прокурора про витребування земельних ділянок не є належним способом захисту права власника на земельну ділянку водного фонду, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, суди попередніх інстанцій мали відмовити у задоволенні цих вимог.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно відмовив прокурору у задоволенні позовних вимог про витребування спірних земельних ділянок у ОСОБА_1 , врахувавши правові висновки Верховного Суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно встановлені обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору, тому підстав для скасування рішення та задоволення апеляційних справ не встановлено.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційні скарги виконуючого обов`язки прокурора Київської області Грабця Ігоря Несторовича та представника ОСОБА_1 - адвоката Вангородської Ганни Ігорівни залишити без задоволення, рішення Обухівського районного суду Київської області від 2 червня 2020 року.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2020 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк