Провадження № 2/761/2310/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2020 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Горюк В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу Київської обласної ради «Київський обласний центр експертної медичної допомоги та медицини катастроф» про поновлення на роботі, стягнення невиплаченої частини заробітку, стягнення вихідної допомоги, компенсації за відрядження, компенсації за невикористану відпустку, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

20.09.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального закладу Київської обласної ради «Київський обласний центр експертної медичної допомоги та медицини катастроф» про поновлення на роботі, стягнення невиплаченої частини заробітку, стягнення вихідної допомоги, компенсації за відрядження, компенсації за невикористану відпустку, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, згідно з яким, враховуючи заяву про усунення недоліків та заяву про збільшення позовних вимог від 16.12.2019 року, просить: визнати незаконним та скасувати Наказ від 05.08.2019 року №225-к про звільнення; поновити його на посаді провідного юрисконсульта Комунального закладу Київської обласної ради «Київський обласний центр експертної медичної допомоги та медицини катастроф»; стягнути з Комунального закладу Київської обласної ради «Київський обласний центр експертної медичної допомоги та медицини катастроф»на його користь невиплачену частини заробітку, компенсацію за відрядження, компенсацію за невикористану відпустку, середній заробіток за час затримки розрахунку, середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 300 067,16 грн.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що згідно з Наказом Комунального закладу Київської обласної ради «Київський обласний центр експертної медичної допомоги та медицини катастроф» (далі по тексту - КЗ КОР «КОЦЕМДМК») від 01.02.2013 року № 31, його було прийнято на посаду провідного юрисконсульта. 02.08.2019 року відповідно до Наказу № 159 розпочалась процедура реорганізації КЗ КОР «КОЦЕМДМК» в Комунальне некомерційне підприємство Київської обласної ради «Київський обласний центр експертної медичної допомоги та медицини катастроф». Так, позивач зазначає, що йому не було направлено повідомлення про зміну істотних умов праці у формі реорганізації закладу відповідно до Наказу № 159 від 02.08.2019 року, які іншим співробітникам закладу, а було направлено повідомлення про звільнення його з підстав ч.4 ст. 40 КЗпП України за прогул, який має відбутися в майбутньому. В свою чергу, позивач 04.08.2019 року відбув до Республіки Польща у заплановане відрядження терміном з 05.08.2019 року по 09.08.2019 року, для стажування на базі закладів служби аеромедичної евакуації в м.Варшаві та м.Познань у складі групи працівників КЗ КОР «КОЦЕМДМК». Так, 05.08.2019 року Наказом № 225-к КЗ КОР «КОЦЕМДМК» позивача звільнили з займаної посади на підставі п.4 ст. 40 КЗпП. Вказаний Наказ був виданий на підставі акту від 05.08.2019 року про відсутність позивача на роботі без поважних причин впродовж робочого дня з 08:00 год. по 16:30 год. 05.08.2019 року, так як на телефонні дзвінки не відповідав. 12.08.2019 року позивачу було видано трудову книжку з записом про його звільнення, та копію Наказу № 225-к від 05.08.2019 року про його звільнення за ч.4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Крім того, як зазначає позивач йому не було видано довідку про заробітну плату.

З урахуванням викладеного позивач вважає своє звільнення з займаної посади незаконним, безпідставним та таким, що було проведено відповідачем з численними порушеннями вимог трудового законодавства України.Так, позивач вказує, що відповідачем, в порушення вимог ст.ст. 32, 36, 40, 44, 49-2 КЗпП України, не було відібрано пояснень з приводу відсутності позивача на робочому місці, окрім того, заступник головного лікаря КЗ КОР «КОЦЕМДМК» ОСОБА_2 не є уповноваженою особою на застосування дисциплінарного стягнення, оскільки згідно ст.147-1 КЗпП України не є носієм права прийняття позивача на роботу.

Враховуючи викладене, з метою захисту своїх порушених прав, позивач звернувся до суду з даним позовом про поновлення на роботі, стягнення невиплаченої частини заробітку, стягнення вихідної допомоги, компенсації за відрядження, компенсації за невикористану відпустку, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою від 28.10.2019 року було відкрито провадження в цивільній справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Ухвалою від 28.10.2019 року задоволено клопотання позивача ОСОБА_1 про витребування доказів.

На виконання ухвали суду від 28.10.2019 року про витребування доказів, представником позивача було надано докази вказані в ухвалі суду.

10.12.2019 року до суду надійшов відзив представника відповідача на позовну заяву, в якому останній просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог.

На адресу суду 13.12.2019 року надійшло клопотання позивача про виклик в судове засідання свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 для допиту про відомі їм обставини, які мають значення для вирішення справи.

Через канцелярію суду 16.12.2019 року позивач подав заяву про збільшення позовних вимог.

Ухвалою від 16.12.2019 року відмовлено позивачу в задоволенні клопотання про виклик та допит свідків, а також прийнято до розгляду заяву позивача про збільшення позовних вимог від 16.12.2019 року.

Позивач в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні не з`явився про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином, у встановлений законом порядок, про причини неявки суду не повідомив.

Вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що Наказом Комунального закладу Київської обласної ради «Київський обласний центр експертної медичної допомоги та медицини катастроф» від 01.02.2013 року № 31, ОСОБА_1 було прийнято на посаду провідного юрисконсульта.

Згідно з Наказом В.о. головного лікаря КЗ КОР «КОЦЕМДМК» ОСОБА_2 № 255-К від 05.08.2019 року ОСОБА_1 було звільнено з посади провідного юрисконсульта відділу кадрів та правового забезпечення КЗ КОР «КОЦЕМДМК» у зв`язку із прогулом без поважних причин, на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України.

Так, відповідно до п.4 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Положеннями п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу працівника(в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.24 своєї постанови від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

При цьому, відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 13.09.2017 року по справі №6-1412цс17, прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня. Невихід на роботу у зв`язку із самовільним використанням працівником відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні, залишення роботи без попередження власника або уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника.

05.08.2019 року у зв`язку з неприбуттям на роботу ОСОБА_1 , було складено старшим інспектором відділу кадрів ОСОБА_5 дві доповідні записки на ім`я в.о. головного лікаря КЗ КОР «КОЦЕМДМК».

Крім того, на адресу КЗ КОР «КОЦЕМДМК» 05.08.2019 року надійшла заява ОСОБА_1 від 03.08.2019 року про відмову працювати, в якій він зазначив, що так як власник (уповноважений ним орган) порушив законодавство про працю, умови колективного та укладеного з ним трудового договору, заявляє про свою відмову працювати в таких змінених умовах.

А тому, у зв`язку з відсутністю позивача впродовж робочого дня 05.08.2019 року з 08:00 год. до 16:30 год. на робочому місці, був складений Акт від 05.08.2019 року комісією у складі старшого інспектора кадрів ОСОБА_5, юрисконсульта ОСОБА_3, старшої медичної сестри ОСОБА_4.

Наказом в.о. головного лікаря КЗ КОР «КОЦЕМДМК» ОСОБА_2 № 255-К від 05.08.2019 року ОСОБА_1 було звільнено з посади провідного юрисконсульта відділу кадрів та правового забезпечення КЗ КОР «КОЦЕМДМК» у зв`язку із прогулом без поважних причин, на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, як на підставу для задоволенняу своїй заяві зазначає, що вказані документи є незаконними, оскільки з 05.08.2019 року до 09.08.2019 року у нього було заплановане службове відрядження для стажування на базі закладів служби аеромедичної евакуації в м.Варшаві та м.Познань у складі групи працівників Комунального закладу Київської обласної ради «Київський обласний центр експертної медичної допомоги та медицини катастроф». Та встановлено мету такого відрядження, а саме для опрацювання досвіду та розвитку системи екстреної медичної допомоги в Республіці Польща, формування можливих моделей функціонування екстреної медичної допомоги, джерел та структури її фінансування, підготовки та забезпечення, способів та методів їх інтеграції в роботу КЗ КОР «КОЦЕМДМК» в призмі діючого законодавства України, а тому не можна вважати його відсутність на робочому місці 05.08.2019 року прогулом без поважних причин, оскільки він перебував у службовому відрядженні.

В матеріалах справи міститься копія заяви від 03.08.2019 року позивача про надання йому частини щорічної основної невикористаної відпустки на 5 календарних днів, з 05.08.2019 року по 09.08.2019 року у зв`язку з відрядженням по обміну досвідом.

Відповідно до пункту 1 розділу I Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордом затвердженої Наказом № 59 від 13.03.1998 року Міністерства фінансів України, службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади (поїздка державного службовця - за розпорядженням керівника державної служби), підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі - підприємство), на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв`язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства).

Пунктом 1 розділу III Інструкції, відрядження за кордон здійснюється відповідно до наказу (розпорядження) керівника підприємства (у разі відрядження державного службовця - відповідно до наказу керівника державної служби) після затвердження технічного завдання, в якому визначаються мета виїзду, завдання та очікувані результати відрядження, строк, умови перебування за кордоном (у разі поїздки за запрошенням подається його копія з перекладом), і кошторису витрат. Строк відрядження визначається керівником, але не може перевищувати 60 календарних днів, за винятком випадків, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98 (строк відрядження державного службовця протягом одного календарного року не може перевищувати 60 календарних днів, крім випадків, визначених законодавством).

Отже, відрядження вважається службовим, якщо керівник підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів видав розпорядження щодо направлення у таку поїзду певного працівника, більше того у вказаній інструкції зазначено, що відрядження за кордон, як в нашому випадку до Республіки Польща, здійснюється відповідно до наказу (розпорядження) керівника підприємства.

Тобто, виходячи з вказаного для направлення працівника підприємства у службове відрядження повинно бути відповідне розпорядження або наказ керівника підприємства, а тому, заява позивача від 03.08.2019 року про надання йому частини щорічної основної невикористаної відпустки на 5 календарних днів, з 05.08.2019 року по 09.08.2019 року у зв`язку з відрядженням по обміну досвідом, не може розцінюватись судом, як доказ направлення його в заплановане службове відрядження.

Крім того, позивач зауваження, що в.о. головного лікаря КЗ КОР «КОЦЕМДМК» ОСОБА_2 не є уповноваженою особою на видання наказу № 255-К від 05.08.2019 року про його звільнення, стосовно чого варто зазначити наступне.

Відповідно до п.6.4.9. Статуту КЗ КОР «КОЦЕМДМК» затвердженого КОР від 06.10.2016 року №201-10-VII, був підписаний наказ № 191-к від 25.07.2019 року про тимчасове виконання обов`язків головного лікаря з 05.08.2019 року по 07.08.2019 року, заступника головного лікаря з медичної частини ОСОБА_2.

Отже, з 05.08.2019 року по 07.08.2019 року на заступника головного лікаря з медичної частини ОСОБА_2., на підставі наказу № 191-к від 25.07.2019 року, розповсюджується дія посадової інструкцію головного лікаря КЗ КОР «КОЦЕМДМК», а тому, вона була уповноваженою особою на підписання наказу про звільнення позивача.

З огляду на наведене, враховуючи, що позивач будь-яких доказів, які б підтверджували поважність відсутності його на роботі 05.08.2019 року, не надав, суд вважає, що звільнення позивача із займаної посади з підстави, передбаченої п.4 ст. 40 КЗпП України, відповідно до Наказу в.о. головного лікаря КЗ КОР «КОЦЕМДМК» ОСОБА_2 № 255-К від 05.08.2019 року, відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства, а тому суд приходить до висновку, що позов в частині визнання незаконним та скасування Наказу від 05.08.2019 року № 225-к про звільнення є необґрунтованим, у зв`язку з чим відмовляє в його задоволенні.

Згідно з ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Так, з матеріалів справи судом встановлено, що відповідачем було виплачено позивачу 07.08.2019 року 4 579,70 грн. (у тому числі з урахуванням середнього заробітку за час затримки виплати в сумі 928,58 грн.), 12.09.2019 року в сумі 1 882,28 грн. згідно відомості розподілу виплат за № 190912СТ329057 та 07.10.2019 року в сумі 1 505,84 грн. згідно відомості розподілу виплат за № 191007СТ862260

Крім того, відповідачем було здійснено доплату позивачу у розмірі середнього заробітку за час затримки виплати всіх сум, що належали йому в день звільнення, а саме 30.08.2019 року в сумі 169,48 грн., згідно відомості розподілу виплат за № 190830СТ098766 та 12.09.2019 року в сумі 13 725,65 грн., згідно відомості розподілу виплат за № 190912СТ329057.

Також, відсутність заборгованості у відповідача перед позивачем підтверджується Актом інспекційного відвідування КЗ КОР «КОЦЕМДМК» від 15.11.2019 року № КВ1840/61/АВ, що був складений інспектором праці Головного управління Держпраці у Київській області.

Крім того, посилання позивача на Наказ про скерування працівників КЗ КОР «КОЦЕМДМК» від 30.07.2019 року, як на підставу для відшкодування йому витрат понесених під час перебування за кордоном, не може бути прийняте судом до уваги, оскільки, вказаний Наказ стосується працівників КЗ КОР «КОЦЕМДМК» ОСОБА_9 і ОСОБА_10 та не має жодного відношення до позивача.

За таких обставин, враховуючи, що в судовому засіданні судом встановлено відсутність у відповідача заборгованості перед позивачем за невиплачену частину заробітку, компенсацію за відрядження, компенсацію за невикористану відпустку, середній заробіток за час затримки розрахунку, середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині позовних вимог ОСОБА_1 .

Враховуючи вищевикладене, виходячи з аналізу норми ст.40 та роз`яснення Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року за №9, суд вважає, що відповідачем не було порушено трудове законодавство при звільненні позивача та виплаті всіх сум, що належать йому від підприємства в день звільнення.

Таким чином, враховуючи, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що в їх задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273 - 279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до Комунального закладу Київської обласної ради «Київський обласний центр експертної медичної допомоги та медицини катастроф» про поновлення на роботі, стягнення невиплаченої частини заробітку, стягнення вихідної допомоги, компенсації за відрядження, компенсації за невикористану відпустку, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя: