справа № 755/8444/19
головуючий у суді І інстанції Марфіна Н.В.
провадження № 22-ц/824/2359/2020
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 лютого 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Мостової Г.І., суддів Слюсар Т.А., Волошиної В.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 липня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики,-

в с т а н о в и в :

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 21 березня 2002 року між сторонами було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого, позивач передав у власність відповідачу грошові кошти у сумі 39307 грн., а відповідач зобов`язався повернути позивачу таку саму суму грошових коштів у строк до 25 вересня 2002 року. Однак, у визначений за домовленістю між сторонами строк, відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання не виконав.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва № 2-2719/04 від 04 жовтня 2004 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики задоволено частково.

У зв`язку з неналежним виконанням вказаного рішення суду, він неодноразово звертався до суду з позовами про стягнення інфляційної складової боргу та компенсації 3 % річних, у зв`язку з чим у відділі Державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві знаходиться на виконанні зведене виконавче провадження, до якого входить 7 виконавчих проваджень. Однак боржник, за період з 2004 року по 20 травня 2019 рік не здійснив жодний дій щодо погашення боргу.

Враховуючи вищезазначене, позивач просив стягнути з відповідача борг за договором позики з урахуванням індексу інфляції за період з 12 червня 2018 року по 20 травня 2019 року у сумі 3 629 грн 76 коп., 3 % річних у сумі 1 072 грн 60 коп., проценти за користування грошима позики у сумі 6 652 грн 57 коп., а всього 11 354 грн 93 коп.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23 липня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за період з 12 червня 2018 року по 20 травня 2019 року у сумі 3 529 грн 76 грн, 3% річних у сумі 1 072 грн., всього на загальну суму 4 701 грн 76 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції обґрунтував свої висновки тим, що якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення процентів за користування грошовими коштами, виходив з того, що зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, томупісля 25 вересня 2002 року позивач не міг нараховувати такі проценти.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 липня 2019 року у частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення відсотків за користування грошима позики у сумі 6 652 грн 57 коп.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що проценти є платою за користування чужими грошовими коштами, яка за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення; відсутність дій відповідача щодо повернення коштів за договором позики, надає право на «законне очікування», що кошти будуть повернуті боржником.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За змістом частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Відповідач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направив.

Оскільки рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 липня 2019 року не оскаржується у частині задоволення позову про стягнення сум інфляційних нарахувань та процентів річних, тому предметом апеляційного перегляду є оскаржуване рішення лише у частині відмови у задоволенні позову про стягнення відсотків за користування грошима позики у сумі 6 652 грн 57 коп.

Вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскаржуване рішення залишається без змін з огляду на таке.

Судом встановлено, що 21 березня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики відповідно до умов якого ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 39 307 грн., що на момент укладення угоди склало еквівалент 7 386 доларів США, які той зобов`язався повернути до 25 вересня 2002 року у сумі вираженій у національній грошовій одиниці, еквівалентній 7 386 доларам США за курсом Національного банку України на день повернення боргу.

Вказаний договір позики був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрижак Я.А. та зареєстрований у реєстрі за № 1664 (а.с. 6).

08 травня 2019 року старшим державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління Державної виконавчої служби міста Києва ГТУЮ у місті Києві Урбан Д. Д. повідомлено, що на виконанні у Відділ перебуває зведене виконавче провадження № 54034403 щодо стягнення боргу на загальну суму 22 150 грн 65 коп., з ОСОБА_2 на користь на користь ОСОБА_1

Станом на 08 травня 2019 року борг не стягнуто, загальна сума заборгованості за вищевказаними виконавчими документами становить 244 798 грн 04 коп. (а.с. 8).

У зв`язку з тим, що позика не повернута, позивач просив стягнути з відповідача на користь позивача за період з 12серпня 2018 року по 20 травня 2019 року, в тому числі і, проценти за користування грошовими коштами у сумі 6 652 грн 57 коп.

При цьому, позивач посилався також на заочні рішення, що набрали законної сили, між тими ж сторонами про той же предмет про стягнення на його користь процентів за користування позикою, ухвалені Дніпровським районним судом міста Києва від 29 жовтня 2015 року у справі №755/13989/15?ц (а.с. 37-38), від 23 жовтня 2014 року у справі № 755/19638/14-ц (а.с. 39), від 23 серпня 2018 року у справі № 755/8822/18 (а.с. 5).

Так, дійсно відповідно до правової позиції, викладеної у постанові ВСУ від 07 вересня 2016 року у справі за № 6-1412цс16, зазначено, що: враховуючи статтю 536, частину 1статті 1048, частини 1 та 3 статті 1049 ЦК України та у випадку не встановлення договором розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, слід дійти висновку про визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України. Окрім того, підлягають застосуванню положення статті 625 ЦК України із поєднанням зі статтею 1048 ЦК України у разі прострочення виконання боржником грошового зобов`язання.

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви у м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Колегія суддів, враховуючи, що зміни у параграф 1 «Позика» глави 71 ЦК України, що регулюють спірні правовідносини, не вносилися з моменту набранням чинності цим Кодексом, погоджується з тим, що позивач звертаючись до суду з цим позовом вправі був очікувати, що суд ухвалить рішення про стягнення процентів за користування позикою аналогічне ухваленим за цими ж спірними правовідносинами - заочному рішенню Дніпровського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2015 року у справі № 755/13989/15-ц (а.с. 37-38), від 23 жовтня 2014 року у справі № 755/19638/14-ц (а.с. 39), від 23 серпня 2018 року у справі № 755/8822/18 (а.с. 5).

Разом з тим, вказана правова позиція проіснувала до прийняття Великою Палатою Верховного Суду постанови у справі № 444/9519/12 від 28 березня 2018 року, в якій Велика П алата з метою формування єдиної правозастосовчої практики прийняла новий правовий висновок у зазначених правовідносинах.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

При виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення процентів за користування грошовими коштами, суд першої інстанції виходив з того, що зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, томупісля 25 вересня 2002 року позивач не міг нараховувати такі проценти.

Вказаний правовий висновок, що був викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) і стосується взаємовідносин, що виникли між банком і його клієнтом на підставі укладенного кредитного договору.

Однак, відповідно до висновків ВС, викладених у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 390/1875/16-ц (провадження № 61-19255св18) до аналогічних правовідноси за договором позики ВС застосована вказана вище правова позиція ВП ВС. У постанові Верховного Суду зазначено, що право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, то після спливу строку позивач не міг нараховувати такі проценти. Своє рішення Верховний Суд аргументував також посиланням на висновок, що був викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), хоча останній стосується взаємовідносин, що виникли між банком і його клієнтом у зв`язку з укладенним кредитним договором.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що розбіжності судових рішень за своєю природою є невід`ємним наслідком будь-якої судової системи, яка базується на мережі судів першої інстанції та апеляційних судів. Разом із тим роль найвищої судової інстанції полягає в тому, щоб вирішувати такі суперечності (рішення ЄСПЛ «Тудор Тудор проти Румунії», 2009, п. 29-30, «Вінчіч та інші проти Сербії», 2009, п.56).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 липня 2019 року про відмову у задоволенні позову про стягнення відсотків за користування грошима позики у сумі 6 652 грн 57 коп. залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст Постанови складено 11 лютого 2020 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді В.М. Волошина

Т.А. Слюсар