ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/5366/15-ц Номер провадження 22-ц/814/1492/20Головуючий у 1-й інстанції Тімошенко Н.В. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

Головуючого судді: Кривчун Т.О.

Суддів: Дряниці Ю,В., Чумак О.В.

секретар: Ткаченко Т.І.

за участю: представника Полтавської міської ради Пашко Н.С.

представника третьої особи- Приватного підприємства «КАРСАД 1»-адв. Остапенко І.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Полтавської міської ради

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 травня 2015 року

та на ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 04 грудня 2018 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Полтавської міської ради, Комунального підприємства «Полтава-сервіс», треті особи: Реєстраційна служба Полтавського міського управління юстиції, Приватне підприємство «КАРСАД 1» (далі -ПП «КАРСАД 1») про зобов`язання вчинити дії та визнання права власності.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до місцевого суду з вказаним позовом до відповідачів, посилаючись на те, що рішенням 35 сесії Полтавської міської ради від 05.12.2013 року продовжено право оренди земельних ділянок строком на один рік КП «Полтава - сервіс» Полтавської міської ради для експлуатації та обслуговування тимчасових комунальних автостоянок.

Зазначає, що, на підставі вказаного рішення між КП «Полтава - сервіс» Полтавської міської ради та ПП «КАРСАД 1» укладено договори про співробітництво на вищевказані автостоянки, зокрема, і за адресою АДРЕСА_1 , від 26.12.2013 року.

У подальшому, на підставі рішення 46 сесії Полтавської міської ради шостого скликання від 15.05.2014 року укладено Договір оренди землі від 07.10.2014 року між Полтавською міською радою та КП «Полтава - сервіс» Полтавської міської ради та передано в оренду земельну ділянку площею 7756 кв. м, кадастровий номер :18:010:0009. З метою створення єдиного майнового комплексу ПП «КАРСАД 1» на зазначеній ділянці здійснено будівництво охоронного приміщення, що є приватною власністю останнього.

З урахуванням наведеного прохала: - визнати за ПП «КАРСАД 1» право власності на об`єкти майна за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: будівля охорони А-1, 1989 року побудови, площею 20.5 кв. м; вбиральня Б-1, площею 4.4 кв. м; огорожа №2 металева сітка в металевих стовпах, 850,71 кв. м; ворота №1, металева сітка в металевих стовпах, площею 8.5 кв. м; замощення №3, асфальт площею 9002 кв. м; - зобов`язати РС Полтавського міського управління юстиції зареєструвати за ПП «КАРСАД 1» право власності на об`єкти майна за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: будівля охорони А-1, 1989 року побудови, площею 20.5 кв. м; вбиральня Б-1, площею 4.4 кв.м; огорожа №2 металева сітка в металевих стовпах, 850,71 кв. м; ворота №1, металева сітка в металевих стовпах, площею 8.5 кв. м; замощення №3, асфальт площею 9002 кв.м.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтава від 12 травня 2015 року позовні вимоги задоволено.

Визнано за приватним підприємством «КАРСАД 1» право власності на об`єкти майна за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: будівля охорони А-1, 1989 року побудови, площею 20.5 кв.м., вбиральня Б-1, площею 4.4 кв.м., огорожа №2 металева сітка в металевих стовпах, 850.71 кв.м, ворота №1 металева сітка в металевих стовпах, площею 8.5 м., замощення №3, асфальт площею 9002 кв.м.

Зобов`язано реєстраційну службу Полтавського міського управління юстиції зареєструвати за приватним підприємством «КАРСАД 1» право власності на будівлі охорони А-1, 1989 року побудови, площею 20.5 кв.м., вбиральня Б-1, площею 4.4 кв.м., огорожа №2 металева сітка в металевих стовпах, ворота № 1 металеві грати в металевих стовпах, 850,71 кв.м, ворота №1 металева сітка в металевих стовпах, площею 8.5 кв.м., замощення №3, асфальт площею 9002 кв.м.

У подальшому, ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 04 грудня 2018 року роз"яснено рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12.05.2015 року, цивільна справа №554/13616/15-ц, вказавши, що майно приватного підприємства «КАРСАД 1», зареєстрованого у Державному реєстрі нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , а сааме: будівля охорони А-1, 1989 року побудови, площею 20.5 кв.м., вбиральня Б-1, площею 4.4 кв.м., огорожа №2 металева сітка в металевих стовпах, 167.4 м, ворота №1, металеві грати в металевих стовпах, 850.71 кв.м, ворота №1, металева сітка в металевих стовпах, площею 8.5 кв.м., замощення №3, асфальт площею 9002 кв.м. знаходяться на земельній ділянці кадастровий номер :18:009:0082 за адресою по АДРЕСА_1 .

Не погодившись з даними судовими рішеннями, їх в апеляційному порядку оскаржила особа, яка не брала участі у розгляді даної справи в суді першої інстанції Полтавська міська рада, яка,посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення та ухвалу районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

В обґрунтування доводів скарги посилаються на те, що оскаржуване судове рішення безпідставно було постановлено без обгрунтування обставин щодо порушення, не визнання чи оспорювання прав, свобод чи інтересів позивача у справі ОСОБА_1 , без залучення до участі у справі осіб, на права та обов`язки яких дане судове рішення вплинуло. Окрім того, місцевим судом протиправно було задоволено одну позовну вимогу щодо особи, яка приймала участь у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору і не була залучена в якості співвідповідача - Реєстраційна служба Полтавського МУЮ.

Зауважують, що, за нормами закону, автостоянка не є об`єктом нерухомого майна, оскільки утворюється за рахунок інших речей (огорожі, твердого покриття, освітлення, приміщень для персоналу), які не є об`єктами нерухомого майна у розумінні ст.181 ЦК України, оскільки вони безпосередньо не пов`язані з земельною ділянкою.

Вважають, що в даному випадку має місце пред`явлення позову про визнання права власності на певні споруди, які не є об`єктами нерухомого майна, з метою уникнення встановленої законодавством процедури набуття такого права, визначеного для відповідної категорії об`єктів.

Зазначають, що, у відповідності до приписів закону, необхідною умовою виникнення права власності приватної особи на землі, які на праві комунальної власності належать територіальній громаді м. Полтава, у відповідності до приписів ст.16 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», є наявність факту здійснення відповідного волевиявлення виключно Полтавською міською радою про надання ПП «КАРСАД 1» права на користування, зокрема, у відповідності до ст.375 ЦК України та п. д. ч.1 ст.90 Земельного кодексу України прав на забудову належної територіальній громаді м. Полтави земельної ділянки по АДРЕСА_1 . При цьому, Полтавська міська рада відносно ПП «КАРСАД 1» ніколи не приймала дійсних рішень щодо наділення вказаного приватного підприємства правом на забудову вищезазначеної земельної ділянки.

Окрім того, вказують, що, всупереч закону, із заявою про роз`яснення рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 травня 2015 року звернулось ПП «КАРСАД 1», яке не було учасником цивільної справи №554/5366/15-ц, і, відповідно, не мало права на звернення з вказаною заявою.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 09.09.2020 року залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог ПП «КАРСАД 1».

У судовому засіданні представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав та прохав її задовольнити.

Представник третьої особи - Приватного підприємства «КАРСАД 1» - апеляційну скаргу не визнав, прохав її відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Апеляційний суд, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу, дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права . Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як убачається з матеріалів справи, згідно Витягу з рішення 36 сесії Полтавської міської ради шостого скликання від 05.12.2013 року «Про надання земельних ділянок, передачу в користування та продовження права користування земельними ділянками» та додатку №3 до даного рішення, зокрема, продовжено право користування КП «Полтава-Сервіс» Полтавської міської ради земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,9054га, кадастровий номер :18:009:0082, для організації тимчасової комунальної автостоянки (а.с.12, 12 зворот).

У подальшому, 25.12.2013 року, між КП «Полтава-Сервіс» Полтавської міської ради та ПП «КАРСАД 1» укладено Договір №448 про співробітництво на комунальній автостоянці по АДРЕСА_1 (а.с.28-31).

Згідно пункту 1 договору, К П «Полтава-Сервіс» Полтавської міської ради з метою ефективної роботи по створенню та обслуговуванню додаткових місць для зберігання автотранспорту на комунальній автостоянці по АДРЕСА_2 передає ПП «КАРСАД 1» право по організації та створенню належних умов для зберігання автотранспорту на комунальній автостоянці по АДРЕСА_2 , а ПП «КАРСАД 1» в компенсацію за використання цих прав сплачує КП «Полтава-Сервіс» Полтавської міської ради грошові кошти.

07.10.2014 року між Полтавською міською радою та КП «Полтава-Сервіс» укладено Договір оренди землі, предмет оренди (п.1) орендодавець на підставі рішення 44 сесії Полтавської міської ради шостого скликання від 25.09.2014 року надає, а Орендар приймає в оренду земельну ділянку для організації тимчасової комунальної автостоянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

В оренду передається земельна ділянка площею 9054 кв. м згідно з планом земельної ділянки, що є невід`ємною частиною цього договору. Кадастровий номер земельної ділянки: :18:009:0082 (п.2.1) (а.с.3-6).

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив із того, що право власності ПП «КАРСАД 1» на вказане в позові майно підлягає судовому захисту шляхом визнання на нього права власності за останнім на підставі ст.ст. 328,392 ЦК України.

Проте, такі висновки місцевого суду не відповідають обставинам справи і нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ч.1 ст.181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Частинами першою та другою статті 376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до частини першої статті 23 Закону України «Про планування і забудову територій» будівництво об`єктів містобудування здійснюється згідно з законодавством, державними стандартами, нормами та правилами, регіональними і місцевими правилами забудови, містобудівною та проектною документацією.

Згідно з частинами першою-шостою статті 24 вказаного Закону фізичні та юридичні особи, які мають намір здійснити будівництво об`єктів містобудування на земельних ділянках, що належать їм на праві власності чи користування, зобов`язані отримати від виконавчих органів відповідних рад, Київської та Севастопольської міської державної адміністрацій, у разі делегування їм таких повноважень відповідними радами, дозвіл на будівництво об`єкта містобудування (далі - дозвіл на будівництво).

Фізичні та юридичні особи, заінтересовані в здійсненні будівництва об`єктів містобудування, подають письмову заяву про надання дозволу на будівництво до виконавчого органу відповідної ради або Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації.

До заяви додається документ, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або документ про згоду власника земельної ділянки на забудову цієї ділянки. Перелік інших документів та матеріалів, необхідних для отримання дозволу на будівництво, які додаються до письмової заяви, порядок їх розгляду визначаються регіональними правилами забудови.

У разі прийняття сільською, селищною чи міською радою рішення про надання земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності для розміщення об`єкта містобудування в порядку, визначеному земельним законодавством, зазначене рішення одночасно є дозволом на будівництво цього об`єкта.

Дозвіл на будівництво дає право замовникам на отримання вихідних даних на проектування, здійснення проектно-вишукувальних робіт та отримання дозволу на виконання будівельних робіт у порядку, визначеному цим Законом.

Дозвіл на будівництво надається на підставі комплексного висновку щодо відповідності запропонованого будівництва містобудівній документації, державним будівельним нормам, місцевим правилам забудови (далі - комплексний висновок).

Статтею 22 Закону України «Про основи містобудування» визначено, що забудова земельних ділянок, що надаються для містобудівних потреб, здійснюється після виникнення права власності чи права користування земельною ділянкою у порядку, передбаченому земельним законодавством, та одержання дозволу на виконання будівельних робіт.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів.

У порушення вимог вищезазначених норм, за відсутності дозволу міської ради, ПП «КАРСАД 1» на орендованій земельній ділянці, отриманій для організації тимчасової комунальної автостоянки, здійснив дії, шляхом звернення до місцевого суду з даним позовом, з реєстрації за собою права власності на об`єкти майна за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: будівля охорони А-1, 1989 року побудови, площею 20.5кв.м; вбиральня Б-1, площею 4.4кв.м; огорожа №2 металева сітка в металевих стовпах, 850,71кв.м; ворота №1, металева сітка в металевих стовпах, площею 8.5кв.м; замощення №3, асфальт площею 9002кв.м.

При цьому, місцевим судом не враховано, що, згідно договору №448 від 25.12.2013 року, укладеного між К П «Полтава-Сервіс» Полтавської міської ради та ПП «КАРСАД 1», останній отримав права лише на організацію та створення належних умов для зберігання автотранспорту на комунальній автостоянці по АДРЕСА_2 , а не на будівництво нежитлового приміщення (будівля охорони, яка, до того ж, як про це зазначено у Технічному паспорті , була побудована у 1989 році) та інших об`єктів.

Окрім того, матеріали справи не містять доказів отримання ПП «КАРСАД 1» дозволів на виконання будівельних робіт.

Пунктом 6 Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року №115 (далі - Правила) визначено, що автостоянка повинна мати тверде покриття (асфальтове, бетонне, гравійне, щебеневе), огорожу, освітлення, телефонний зв`язок, приміщення для обслуговуючого персоналу, в`їзні-виїзні ворота із шлагбаумом та запасні ворота на випадок термінової евакуації транспортних засобів. У разі потреби й технічної можливості на автостоянках обладнуються класи з безпеки дорожнього руху, пункти технічного огляду та самообслуговування транспорту, встановлюється пожежна та охоронна сигналізація, гучномовець.

Відповідно до абзацу третього додатку «Б» до ДБН В.2.3-15:2007 автостоянка - це спеціально обладнана відкрита площадка для постійного або тимчасового зберігання легкових автомобілів та інших мототранспортних засобів. Зазначеними нормами передбачається влаштування тимчасового приміщення для обслуговуючого персоналу, яке може бути демонтовано після припинення права (оренди, користування) на земельну ділянку, а не будівництво капітального нерухомого майнового комплексу, загальною площею 36,1 кв. м, з підвальним приміщенням площею 13,8 кв. м.

Пунктом 5.1 ДБН В.2.3-15:2007 передбачено, що у складі автостоянок для постійного зберігання автомобілів повинні бути відкриті площадки для стоянки автомобілів, приміщення для чергових і зберігання інвентаря, відповідні елементи інженерного обладнання та благоустрою, а також, за необхідності та технічної можливості, можуть бути - пости технічного огляду та дрібного технічного ремонту і миття автомобілів, включаючи пункти-пости самообслуговування - оглядові ями (естакади), місця чищення салону автомобіля. Такі автостоянки можуть бути обладнані сонцезахисними навісами, вітрозахисними стінками, декоративним сонцезахисним і шумозахисним озелененням.

Пунктом 5.9 вказаних ДБН передбачено, що на автостоянках з 50 і більше місцями постійного та тимчасового зберігання автомобілів при головному в`їзді - виїзді повинен влаштовуватися контрольно-пропускний пункт (приміщення для обслуговуючого персоналу, туалету та інше), обладнаний майданчик для зберігання протипожежного інвентарю, встановлення контейнерів - сміттєзбірників.

Отже, вказаними нормами не визначено правового статусу автостоянки як об`єкта нерухомого майна.

Відповідно до статті 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (частина перша статті 181 ЦК України).

Частиною першою статті 188 ЦК України встановлено, якщо кілька речей утворюють єдине ціле, що дає змогу використовувати його за призначенням, вони вважаються однією річчю (складна річ).

Виходячи з аналізу положень статей 179, 181, 188 ЦК України, ДБН В.2.3-15:2007 та Правил автостоянка не є об`єктом нерухомого майна, оскільки утворюється за рахунок інших речей (огорожі, твердого покриття, освітлення, приміщень для обслуговування персоналу), які не є об`єктами нерухомого майна у розумінні статті 181 ЦК України, оскільки вони безпосередньо не пов`язані з земельною ділянкою.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.5-6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з нормою ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.2). Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.3).

Пунктом 1 частини першої статті 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно

З аналізу вказаних норм закону вбачається, що для здійснення особою її права на розпорядження майном, необхідно наявність права власності на нього, що підтверджено належними доказами, а саме внесеними відомостями до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відтак, оскільки спірне майно, не може вважатись нерухомим, його розміщення на належній територіальній громаді м. Полтава земельній ділянці є протизаконним, то і вимога про його державну реєстрацію є протиправною та не може бути задоволена.

Окрім того, відповідно до статей 4, 5, 13 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Також, відповідно до п.13 Постанови Пленуму Верхового Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року №14 суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Згідно п.4 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Так, з матеріалів справи вбачається що оскаржуваним судовим рішенням вирішено питання про права, інтереси та обов`язки ПП «КАРСАД 1». При цьому, вказана особа не була залучена до участі у справі, та не мала жодного процесуального статусу в даному провадженні.

З огляду на вказане вище неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що виявилося у вирішенні в оскаржуваному судовому рішенні питання про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у розгляді справи, апеляційний суд приходить до висновку, що у задоволенні даного позову необхідно відмовити, а тому рішення місцевого суду підлягає скасуванню.

Відповідно до ст.221 ЦПК України, якщо рішення суду є незрозумілим для осіб, які брали участь у справі, або для державного виконавця, суд за їхньою заявою постановляє ухвалу, в якій роз`яснює своє рішення, не змінюючи при цьому його змісту.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 01.11.2018 року ПП «КАРСАД 1» звернулось до місцевого суду із заявою роз`яснення рішення Октябрського районного суду м. Полтава від 12 травня 2015 року, яка ухвалою суду від 04 грудня 2018 року була задоволена.

При цьому, місцевим судом при постановленні оскаржуваної ухвали не враховано, що правом на звернення до суду із заявою про роз`яснення рішення суд у наділені виключно особи, які брали участь у справі, або державний виконавець.

З урахуванням наявності підстав для скасування рішення Октябрського районного суду м. Полтава від 12 травня 2015 року та того, що ухвала Октябрського районного суду м. Полтава від 04 грудня 2018 року була постановлена за заявою особи, яка не наділена правом її подачі, дана ухвала також підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги є слушними та прийняті до уваги судом апеляційної інстанції при вирішенні даного спору.

Статтею 141 ЦПК України визначено механізм розподілу судових витрат між сторонами, зокрема, частиною першою даної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Матеріалами справи установлено, що за подачу апеляційної скарги Полтавською міською радою було сплачено 3153,00 грн. судового збору, який підлягає стягненню з позивача у визначеному розмірі.

У відповідності до п.п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.221, 367, 374, п.п.3,4 ч.1, п.4 ч3 ст.376, ст.ст.382,383 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Полтавської міської ради, - задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтава від 12 травня 2015 року та ухвалу Октябрського районного суду м. Полтава від 04 грудня 2018 року, - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Полтавської міської ради, Комунальне підприємство «Полтава-сервіс», третя особа: Реєстраційна служба Полтавського міського управління юстиції, про зобов`язання вчинити дії та визнання права власності, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Полтавської міської ради 3153,00 (три тисячі сто п`ятдесят три гривні 00 коп.) грн. сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ : Т.О. Кривчун

СУДДІ: Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак