Справа № 727/7705/20
Провадження № 2/727/1608/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2020 року м.Чернівці

Шевченківський районний суд м.Чернівці

в складі : головуючого судді Літвінової О.Г.

секретар судового засідання Заверуха Б.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Чернівці справу ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Чернівецької міської ради про визнання права власності,-

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача Виконавчого комітету Чернівецької міської ради про визнання права власності.

В позовній заяві вказує, що Позивач зареєстрована та постійно проживає в АДРЕСА_1 . Дані обставини підтверджуються відміткою в паспорті громадянина України та копією довідки виданої Приватним підприємством «Регіон Центр» з місця проживання.

Квартира АДРЕСА_2 належить бабусі позивача на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 26.02.1993р. та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 30.08.1999р.

Вищезазначена квартира АДРЕСА_2 розташована на другому поверсі будинку, квартира має всі комунальні зручності, її загальна площа складає 59,10 кв.м., житлова площа квартири складає 41,80 кв.м.

Відповідно до переліку допоміжних приміщень, господарських будівель та споруд квартирного будинку АДРЕСА_3 , які закріплюються за квартирами з 1993 року за бабусею ОСОБА_2 та дідусем ОСОБА_3 були закріплені в постійне користування приміщення в підвальній частині будинку за № ІІІ, ХІІІ, ХІV, загальною площею 22,10 кв.м та приміщення комори № ІІ на першому поверсі, загальною площею 3,40 кв.м.

На сьогоднішній час, позивач користується зазначеними приміщеннями № ІІІ, ХІІІ, ХІV загальною площею 22,10 кв.м та приміщенням № ІІ загальною площею 3,40 кв.м., що підтверджується письмовою заявою ОСОБА_2 .

Протягом всього часу користування зазначеними підвальними приміщеннями та коморою на першому поверсі, позивачем за власні кошти та власними зусиллями було значно поліпшено їх технічний стан та в подальшому на її замовлення Чернівецьким комунальним обласним бюро технічної інвентаризації виготовлено інвентаризаційну справу на нежитлові приміщення в житловому будинку (літ. А) на АДРЕСА_3 .

Згідно даних інвентаризаційної справи, нежитлові підвальні приміщення мають загальну площу, яка становить 22,10 кв.м, та складаються з наступних приміщень: приміщення

ІІІ (комора) площею 1,50 кв.м, приміщення ХІІІ площею 17,00 кв.м, приміщення ХІV (коридор) площею 3,60 кв.м, крім того приміщення (комори) на першому поверсі площею 3,40 кв.м.

З метою визначення ціни позову, позивачем замовлено висновок суб`єкта оціночної діяльності. За висновком від 08.09.2020р. ринкова вартість підвальних нежитлових приміщень загальною площею 22,10 кв.м та нежитлового приміщення комори на першому поверсі площею 3,40 кв.м. на АДРЕСА_3 становить 55328,00 (п`ятдесят п`ять тисяч триста двадцять вісім) гривень 00 копійок.

Частиною другою статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т.ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України у справі №1-2/2004 від 02.03.2004р. №4-рп/2004 допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Рішенням Конституційного суду України у справі №1-22/2011 від 09.11.2011р. №14-рп/2011 пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19.06.1992р. №2482-XII зі змінами необхідно розуміти так, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

Виходячи з цього, власниками квартир №1, 2, 3, 4, 5, АДРЕСА_4 , які є співвласниками нежитлових приміщень цього будинку, було погоджено отримання (користування) бабусею ОСОБА_2 вищевказаних нежитлових підвальних приміщень, а також нежитлового приміщення комори на першому поверсі та не заперечувалось набуття на них права власності. Крім того, вказані нежитлові підвальні приміщення та нежитлове приміщення комори на першому поверсі є ізольованими, а тому подальше користування ними не завдасть незручностей іншим співвласникам будинку. Спору з іншими співвласниками щодо підвальних приміщень та нежитлового приміщення комори на першому поверсі немає, що підтверджується заявою мешканців будинку про відсутність будь-яких претензій.

Як вже зазначалося вище, протягом всього часу користування підвальними приміщеннями та коморою на першому поверсі, позивачем за власні кошти та власними зусиллями було значно поліпшено їх технічний стан Оскільки всі роботи по покращенню підвальних приміщень та комори здійснені за рахунок позивача, а бабуся, ОСОБА_2 , не заперечує проти визнання за нею права власності на підвальні приміщення та комору, то іншого шляху оформити право власності на них, крім звернення з цим позовом до суду, у позивача немає.

Просила ухвалити рішення, яким визнати за ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Шевченківським РВ УМВС України в Чернівецькій області 30.06.2010р.,

реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ), право власності на нежитлові приміщення № ІІІ, ХІІІ, ХІV загальною площею 22,10 кв.м, які складаються з приміщення ІІІ (комора) площею 1,50 кв.м, приміщення ХІІІ площею 17,00 кв.м, приміщення ХІV (коридор) площею 3,60 кв.м, а також на нежитлове приміщення (комора) № ІІ загальною площею 3,40 кв.м в житловому будинку АДРЕСА_3 .

21 вересня 2020 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Чернівці позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі.

Позивач до початку судового засідання спрямувала до суду заяву з проханням розглядати справу у їх з позивачем відсутність. Позовні вимоги підтримує повністю та просить позов задовольнити.

Представник відповідача Виконавчого комітету ЧМР до початку судового засідання спрямував до суду заяву з проханням проводити засідання у їх відсутність. Не заперечують щодо задоволення позовних вимог, якщо це не порушуватиме прав інших осіб.

У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд, у відповідності з ч.2 ст.247 ЦПК України, ухвалив здійснювати підготовче судове засідання без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення.

Суд, виходячи з даних вимог закону, вивчивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, з наведених нижче підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка

відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що Позивач зареєстрована та постійно проживає в АДРЕСА_1 . Дані обставини підтверджуються відміткою в паспорті громадянина України та копією довідки виданої Приватним підприємством «Регіон Центр» з місця проживання.

Квартира АДРЕСА_2 належить бабусі позивача на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 26.02.1993р. та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 30.08.1999р.

Вищезазначена квартира АДРЕСА_2 розташована на другому поверсі будинку, квартира має всі комунальні зручності, її загальна площа складає 59,10 кв.м., житлова площа квартири складає 41,80 кв.м.

Відповідно до переліку допоміжних приміщень, господарських будівель та споруд квартирного будинку АДРЕСА_3 , які закріплюються за квартирами з 1993 року за бабусею ОСОБА_2 та дідусем ОСОБА_3 були закріплені в постійне користування приміщення в підвальній частині будинку за № ІІІ, ХІІІ, ХІV, загальною площею 22,10 кв.м та приміщення комори № ІІ на першому поверсі, загальною площею 3,40 кв.м.

На сьогоднішній час, позивач користується зазначеними приміщеннями № ІІІ, ХІІІ, ХІV загальною площею 22,10 кв.м та приміщенням № ІІ загальною площею 3,40 кв.м., що підтверджується письмовою заявою ОСОБА_2 .

Протягом всього часу користування зазначеними підвальними приміщеннями та коморою на першому поверсі, позивачем за власні кошти та власними зусиллями було значно поліпшено їх технічний стан та в подальшому на її замовлення Чернівецьким комунальним обласним бюро технічної інвентаризації виготовлено інвентаризаційну справу на нежитлові приміщення в житловому будинку (літ. А) на АДРЕСА_3 .

Згідно даних інвентаризаційної справи, нежитлові підвальні приміщення мають загальну площу, яка становить 22,10 кв.м, та складаються з наступних приміщень: приміщення ІІІ (комора) площею 1,50 кв.м, приміщення ХІІІ площею 17,00 кв.м, приміщення ХІV (коридор) площею 3,60 кв.м, крім того приміщення (комори) на першому поверсі площею 3,40 кв.м.

З метою визначення ціни позову, позивачем замовлено висновок суб`єкта оціночної діяльності. За висновком від 08.09.2020р. ринкова вартість підвальних нежитлових приміщень загальною площею 22,10 кв.м та нежитлового приміщення комори на першому поверсі площею 3,40 кв.м. на АДРЕСА_3 становить 55328,00 (п`ятдесят п`ять тисяч триста двадцять вісім) гривень 00 копійок.

Встановлені в судовому засіданні обставини справи, підтверджуються наявними в матеріалах цивільної справи письмовими доказами.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник, володіє, користується, розпоряджається

своїм майном на власний розсуд. Він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За приписами статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Виходячи з вказаних норм законодавства, нежитлові приміщення є спільною сумісною власністю мешканців будинків АДРЕСА_3 .

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України, розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Мною отримано згоду співвласників на перехід до мене права власності на нежитлові приміщення підвалу та нежитлове приміщення комори.

Окрім цього, частини перша та друга статті 386 ЦК України вказують, що держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно пункту 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 „Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" роз`яснено, що за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК, ч. 3 ст.3 ЦПК України). У зв`язку з цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Враховуючи наведене вище та беручи до уваги, що відповідач Виконавчий комітет Чернівецької міської рада не заперечують щодо визнання за позивачем права власності, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі і необхідно визнати за позивачем ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Шевченківським РВ УМВС України в Чернівецькій області 30.06.2010р., реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ), право власності на нежитлові приміщення № ІІІ, ХІІІ, ХІV загальною площею 22,10 кв.м, які складаються з приміщення ІІІ (комора) площею 1,50 кв.м, приміщення ХІІІ площею 17,00 кв.м, приміщення ХІV (коридор) площею 3,60 кв.м, а також на нежитлове приміщення (комора) № ІІ загальною площею 3,40 кв.м в житловому будинку АДРЕСА_3 .

На підставі викладеного, керуючись пункту 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 „Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України ; ст.ст.319, 321, 328, 357, 376, 383 ЦК України, ст.ст.4, 7, 8, 10, 12, 13, 81, 258-259, 263-265, 268, 272, 273, 354 ЦПК України, ч.1 п.15 п.п.15.5 розділу ХІІ. Перехідних положень ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Шевченківським РВ УМВС України в Чернівецькій області 30.06.2010р., реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ), право власності на нежитлові приміщення № ІІІ, ХІІІ, ХІV загальною площею 22,10 кв.м, які складаються з приміщення ІІІ (комора) площею 1,50 кв.м, приміщення ХІІІ площею 17,00 кв.м, приміщення ХІV (коридор) площею 3,60 кв.м, а також на нежитлове приміщення (комора) № ІІ загальною площею 3,40 кв.м в житловому будинку АДРЕСА_3 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу (в порядку вимог ст.352, 354 ЦПК України) до Чернівецького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м.Чернівців або безпосередньо до апеляційної інстанції протягом 30 - ти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

СУДДЯ : О.Г.Літвінова