Постанова

Іменем України

02 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 759/12367/16

провадження № 61-21166св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на постанову Київського апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Чобіток А. О., Немировської О. В., Ящук Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У вересні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк), звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на спадкове майно.

На обґрунтування позову банк посилався на таке. Відповідно до умов кредитного договору від 22 лютого 2007 року№ К2ХVGК00000086 ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 73 032 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,76 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення - 22 лютого 2011 року. Також відповідно до умов кредитного договору від 27 липня 2007 року № К2ХVGК00260098 позичальник отримав кредит у розмірі 440 000 євро зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення - 27 липня 2027 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Станом на дату його смерті заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором від 22 лютого 2007 року № К2ХVGК00000086 становила 78 052,92 дол. США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) становить 623 876,99 грн, та за кредитним договором від 27 липня 2007 року № К2ХVGК00260098 заборгованість становила 421 977,78 євро, що за курсом НБУ - 4 413 735,67 грн, а загальна сума заборгованості - 5 037 612,66 грн. Спадкоємцями, які постійно проживали разом із спадкодавцем на момент смерті та які звернулися із заявами про прийняття спадщини до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори є: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Відповідачі отримали спадщину, яка складається з: домоволодіння, загальною площею 236,1 кв. м, житловою площею 98,4 кв. м, загальною вартістю 971 371 грн, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки, об`єкта незавершеного будівництва, загальною вартістю 1 878 165 грн, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ; 1/4 частини квартири АДРЕСА_3 . 16 листопада 2011 року банк направив претензію кредитора до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори, а 02 вересня 2013 року банк направив лист-претензію до спадкоємців, згідно з якими пред`явив свої вимоги, але відповідачі жодних дій на погашення заборгованості не вчинили.

З огляду на наведене банк у рахунок погашення боргу ОСОБА_4 у сумі 5 037 612,66 грн просив звернути стягнення на зазначене спадкове майно у межах його вартості, яке прийнято спадкоємцями: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 16 травня 2019 року позов задоволено. У рахунок погашення боргу ОСОБА_4 у сумі 5 037 612,66 грн за кредитними договорами від 22 лютого 2007 року № К2ХVGК00000086 та від 27 липня 2007 року № К2ХVGК00260098 звернуто стягнення на спадкове майно у межах його вартості, яке прийнято спадкоємцями: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на: домоволодіння, загальною площею 236,1 кв. м, житловою площею 98.4 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, об`єкт незавершеного будівництва, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ; 1/4 частини квартири АДРЕСА_4 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпоряджатися нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Станом на дату смерті ОСОБА_4 його загальна сума заборгованості становила 5 037 612,66 грн. Відповідно до статті 1282 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. На час розгляду справи заборгованість не погашена, а тому позов підлягає задоволенню.

Постановою Київського апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 травня 2019 року скасовано, провадження у справі закрито.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10 грудня 2013 року у справі № 2-431/11, яке набрало законної сили, з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 солідарно стягнуто на користь банку заборгованість за кредитними договорами від 22 лютого 2007 року та 27 липня 2007 року у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Звертаючись до суду з позовом, банк зазначав про обов`язок спадкоємців задовольнити вимоги кредитора, незважаючи на те, що вже існує рішення суду, яке набрало законної сили, про зобов`язання спадкоємців задовольнити вимоги банку. Невиконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 грудня 2013 року у справі № 2-431/11 не може бути підставою для повторного звернення до суду з вимогами, які вже були предметом судового розгляду, та за якими вже ухвалене судове рішення. З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про закриття провадження, оскільки набрало законної сили рішення суду щодо спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У листопаді 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 грудня 2013 року у справі № 2-431/11 не виконане, що підтверджується постановою про повернення виконавчого документа стягувачу від 04 червня 2014 року № 42286203. Банк не може виконати зазначене рішення з тих підстав, що відповідачі не отримали свідоцтва про право на спадщину. Крім того, у справі № 2-431/11 інший предмет спору та сторони у справі, тому доводи апеляційного суду щодо подвійного стягнення є безпідставними.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали.

Ухвалою Верховного Суду від 25 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у листопаді 2019 року, тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Суд першої інстанції встановив, що відповідно до умов кредитного договору від 22 лютого 2007 року № К2ХVGК00000086 ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 73 032 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,76 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення - 22 лютого 2011 року. Відповідно до умов кредитного договору від 27 липня 2007 року № К2ХVGК00260098 ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 440 000 євро зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення - 27 липня 2027 року (т. 1, а. с. 14-20).

Спадкоємцями, які постійно проживали разом із спадкодавцем на момент смерті та які звернулися із заявами про прийняття спадщини до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори, є: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2

16 листопада 2011 року банк направив претензію кредитора до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори, а 02 вересня 2013 року банк направив лист-претензію до спадкоємців, згідно з якими АТ КБ «ПриватБанк» пред`явив свої вимоги до відповідачів.

Після смерті позичальника заведена спадкова справа, а відповідачі отримали спадщину, яка складається із: домоволодіння, загальною площею 236,1 кв. м, житловою площею 98.4 кв. м, загальною вартістю - 971 371 грн, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки, об`єкта незавершеного будівництва, загальною вартістю 1 878 165 грн, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ; 1/4 частини квартири АДРЕСА_3 . Загальна вартість спадкового майна - 2 904 147,50 грн.

Станом на дату смерті спадкодавця заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором від 22 лютого 2007 року № К2ХVGК00000086 становила 78 052,92 дол. США, що за курсом НБУ становить 623 876,99 грн та за кредитним договором від 27 липня 2007 року № К2ХVGК00260098 - 421 977,78 євро, що за курсом НБУ становить 4 413 735,67 грн, а загальна сума заборгованості -5 037 612,66 грн.

Також судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10 грудня 2013 року у справі № 2-431/11, яке набрало законної сили, з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 стягнуто солідарно на користь банку заборгованість за кредитними договорами від 22 лютого 2007 року та від 27 липня 2007 року у розмірі 3 745 535,41 грн та судові витрати, а всього - 3 747 355,41 грн, у межах вартості майна, одержаного у спадщину (т. 1, а. с. 72-73).

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції в м. Києві (далі - ВДВС Святошинського РУЮ в м. Києві) від 27 лютого 2014 року № 42286203 відкрито виконавче провадження на виконання виконавчого листа № 2/759/40/13, виданого Святошинським районним судом міста Києва 15 січня 2014 року на виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 грудня 2013 року.

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі - відділ примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у м. Києві) від 04 жовтня 2016 року виконавчий лист-дублікат № 2608/431/11, виданий 19 лютого 2016 року на виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 грудня 2013 року, повернуто стягувачу на підставі пункту 6 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Вказана підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Закриття провадження у справі у цьому разі можливе лише за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається.

Позови вважаються тотожними тоді, коли в них співпадають сторони, предмет і підстави. Нетотожність одного із цих елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованої особи за захистом порушеного права.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої він просить ухвалити рішення, а підставою - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Закривши провадження у справі, апеляційний суд послався на те, що вже існує рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 грудня 2013 року у справі № 2-431/11, яке набрало законної сили, про зобов`язання спадкоємців задовольнити вимоги банку. Невиконання зазначеного рішення не може бути підставою для повторного звернення до суду з вимогами, які вже були предметом судового розгляду та за якими вже ухвалене судове рішення щодо спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Проте такі висновки суду є помилковими з огляду на таке.

Сторонами у справі № 2-431/11 є: позивач АТ КБ «ПриватБанк», відповідач ОСОБА_1 , яка діє також в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , сторонами у справі, що переглядається, є: позивач АТ КБ «ПриватБанк», відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Отже, у зазначених справах сторони у справі є тотожними.

Тотожними в обох справах є і підстави позову - право вимоги кредитора у разі смерті боржника до спадкоємців, у межах вартості майна, відповідно до статті 1282 ЦК України.

Проте апеляційний суд не звернув уваги, що предмети та підстави позову у справах є відмінними.

Так у справі № 2-431/11 предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором, а у цій справі - звернення стягнення на спадкове майно.

Як на правову підставу позовних вимог у цій справі позивач посилається на статтю 1282 ЦК України, відповідно до частини другої якої вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

У рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» констатовано існування усталеної практики щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Водночас ЄСПЛ констатує, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою за умови, якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

В ухвалі ЄСПЛ від 08 січня 2008 року щодо прийнятності заяви № 32671/02 у справі «Скорик проти України» зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, якої намагаються досягти.

У цій справі банк, пред`являючи позов про звернення стягнення на спадкове майно, зазначив, що рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 грудня 2013 року у справі № 2-431/11 не виконане, що підтверджується постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у м. Києві від 04 жовтня 2016 року про повернення виконавчого листа стягувачу на підставі пункту 6 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження». Банк не може виконати зазначене рішення з тих підстав, що відповідачі не отримали свідоцтва про право на спадщину.

З урахуванням наведеного, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що наявність невиконаного рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 грудня 2013 року у справі № 2-431/11 про стягнення заборгованості не позбавляє кредитора права вимагати задоволення своїх вимог шляхом пред`явлення позову про звернення стягнення на спадкове майно.

Отже, предмети та підстави позову у справі № 2-431/11 та у справі, що переглядається, не є тотожними, а тому апеляційний суд дійшов передчасного висновку про скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі, оскільки спір має бути вирішений по суті.

Мотивуючи необхідність закриття провадження у справі, апеляційний суд виходив також з недопустимості подвійного стягнення з відповідачів спірних сум. Проте указані мотиви можуть за певних умов бути підставою для відмови у позові, а не підставою для закриття провадження у справі з підстав тотожності предметів позову.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги та скасування рішення суду апеляційної інстанції, яке ухвалене з порушенням норм процесуального права, з направленням справи для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Клопотання, зазначене у касаційній скарзі, про залишення в силі рішення суду першої інстанції задоволенню не підлягає, оскільки апеляційний суд свого рішення по суті спору не ухвалював.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржуване рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко