ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 02 квітня 2020 року по справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2019 року акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк (далі АТ КБ ПриватБанк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи його тим, що 11 липня 2018 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом підписання останнім заяви, за умовами якого ОСОБА_1 отримав грошові кошти у розмірі 200 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Вказували, що відповідно до п.п.2.1.1.2.3., 2.1.1.2.4. Умов та Правил надання банківських послуг клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

Зазначали, що ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», Правилами користування платіжною карткою та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним і банком договір, про що свідчить його підпис у заяві.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 допустив порушення умов договору та станом на 20 жовтня 2019 року виникла заборгованість у загальному розмірі 264 944,30 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 223 705,58 грн. та заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 41 238,72 грн., вказуючи про те, що кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь яку частину суми заборгованості, а тому просили суд ухвалити рішення, яким стягнути заборгованість за тілом кредиту у розмірі 223 705,58 грн. та судовий збір.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2020 року позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» задоволено. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду та ухвалите нове, яким у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі та покласти на позивача судові витрати, зокрема витрати на правову допомогу у розмірі 25 000 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з тексту спірної анкети вбачається, що в ній відповідач зазначає лише свої анкетні данні, прохальної частини в ній не вбачається, відсутні підстави вважати, що сторони в письмовому вигляді визначили ціну кредитного договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки, судом не встановлено за яким саме номером картки відповідач отримав кредитний ліміт; доказів встановлення відповідачу кредитного ліміту в розмірі 200 000 грн. позивачем також не надано.

Позивач АТ КБ ПриватБанк 03 липня 2020 року надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на обґрунтованість рішення місцевого суду та на безпідставність тверджень апелянта, просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення місцевого суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 11 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписав заяву б/н, згідно якої отримав кредит у розмірі 200 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту.

У заяві зазначено, що відповідач приєднується до Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», які розміщені на офіційному сайті банку в мережі інтернет, які разом з пам`яткою клієнта та тарифами складають договір банківського обслуговування, екземпляр якого він отримав шляхом самостійного роздрукування.

Про факт отримання платіжної картки свідчить надана банком виписка по рахунку клієнта, з якої вбачається, що ОСОБА_1 користувався вказаними картками, зокрема, знімав кошти у банкоматі, користувався терміналом, сплачував за товари в торговій мережі тощо.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним договором, станом на 20 жовтня 2019 року, становить 264 944,30 грн., з яких: 223 705,58 грн. - заборгованість за кредитом, 41 238,72 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд дійшов висновку, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У ході судового розгляду встановлено, що надана позивачем анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.10) не містить даних, якою послугою мав намір скористатись позичальник та яку картку просив оформити на своє ім`я, не містить зазначений бажаний кредитний ліміт, а також, який саме вид платіжної картки банком було видано відповідачу відповідно до заяви, її номеру, строку дії та який кредитний ліміт йому було встановлено; не містить істотних умов договору (базову процентну ставку, порядок погашення кредиту, пільговий період та інше).

З матеріалів справи також вбачається, що доданий до позовної заяви витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не підписано позичальником.

Положеннями статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Матеріали справи не містять письмових доказів на підтвердження факту отримання ОСОБА_1 за кредитним договором від 11 липня 2018 року кредитних коштів у розмірі 200 000 грн.

Встановивши, що з письмових доказів, наданих стороною позивача, неможливо встановити розмір кредитного ліміту, встановленого на картку, колегія суддів приходить до висновку про неможливість визначення розміру заборгованості за договором, оскільки його розрахунок виходить безпосередньо з розміру наданого банком кредиту.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що з тексту спірної анкети вбачається, що в ній відповідач зазначає лише свої анкетні данні, прохальної частини в ній не вбачається; відсутні підстави вважати, що сторони в письмовому вигляді ціну кредитного договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки; судом не встановлено за яким саме номером картки відповідач отримав кредитний ліміт є обґрунтованими, а вимоги позивача недоведеними.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що виписки по всім картковим рахункам відповідача, згідно із якими відповідач після отримання карток неодноразово здійснював операції як щодо зняття готівки з карткового рахунку, дійсно підтверджують отримання відповідачем кредитних карток і користування встановленими на них кредитними лімітами, проте підстави вважати, що вказані карткові рахунки відкриті на виконання анкети-заяви від 11 липня 2018 року відсутні, оскільки жодна з виписок не доводить факт отримання 11 липня 2018 року кредиту у розмірі 200 000 грн. та не розпочинається датою підписання спірної анкети-заяви.

Крім того, колегія суддів вважає таким, що заслуговує на увагу посилання апеляційної скарги на необґрунтованість розрахунку, наданого позивачем.

Так, розрахунок, наданий позивачем (а.с.6-9), розпочинається станом на 17 грудня 2018 року та одразу містить сальдо поточної заборгованості в розмірі 97 252 грн.50 коп., зрозуміти з зазначеного розрахунку з чого утворилася вказана заборгованість неможливо.

За таких обставин, враховуючи, що доказів укладення відповідачем та позивачем кредитного договору б/н від 11 липня 2018 року з встановленим кредитним лімітом 200 000 грн., позивачем, всупереч вимог ст.ст.12,81 ЦПК України, не надано, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду постановлене без дотримання зазначених вище вимог законодавства, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі міститься клопотання ОСОБА_1 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1,4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1)розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04, п.269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З матеріалів справи вбачається, що представником ОСОБА_1 - адвокатом Гусаковою О.Б. 27 грудня 2019 року до суду першої інстанції надано відзив на позовну заяву з клопотанням про відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі 25 000 грн., до якого долучено копію договору №121 про надання правничої допомоги від 23 грудня 2019 року; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 22 січня 2018 року, виданого ОСОБА_2

10 лютого 2020 року адвокатом ОСОБА_2 надано акт виконаних робіт №1 за договором про надання правової допомоги №121 від 23 грудня 2019 року, в якому міститься перелік робіт адвоката з часом на їх виконання 18 годин 30 хвилин, що складає 31 450 грн. та доповнений детальний опис робіт з часом їх виконання 19 годин 30 хвилин на суму 33 150 грн.

Пунктом 3 договору №121 про надання правової допомоги від 23 грудня 2019 року сторони договору узгодили вартість гонорару, яка складає 1 700 грн. за одну годину, але не більше 25 000 грн. Оплата гонорару сплачується наступним чином: 1 000 грн. - в день підписання гонорару; 5 000 грн. до 28 грудня 2019 року; 6 000 грн. до 07 січня 2020 року; 13 000 грн. до 31 січня 2020 року.

Втім, на підтвердження фактично понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу не надано доказів, що свідчать про сплату ОСОБА_1 вказаних витрат, відтак такі витрати не є фактичними, відповідач не довів, що він їх поніс, тому відсутні підстави для їх відшкодування.

В порядку ч.13 ст.141 ЦПК України з позивача на користь апелянта підлягають стягненню судові витрати за звернення з апеляційною скаргою в розмірі 5 033 грн.37 коп.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 02 квітня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 5 033 грн.37 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.