справа № 198/74/20
провадження № 2/0198/105/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року Юр`ївський районний суд Дніпропетровської області у складі судді Гайдар І.О., за участю секретаря судового засідання Ільченко І.В., позивача ОСОБА_1 , відповідачки ОСОБА_2 , розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Юр`ївка Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Юр`ївської селищної ради Юр`ївського району Дніпропетровської області, ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_1 , про скасування рішення селищної ради про передачу земельної ділянки у приватну власність та відновлення меж земельної ділянки

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачів, зазначаючи в обґрунтування позовних вимог, що йому на підставі судового рішення та свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батьків належить Ѕ частина земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку загальною площею 0,1882 га, та Ѕ частина житлового будинку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

За твердженням ОСОБА_1 , починаючи з 2011 року, відповідачка ОСОБА_2 , власниця сусіднього житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , двічі самовільно переносила паркан між присадибними земельними ділянками у бік позивача, чим змінила межі та зменшила площу присадибної земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач намагався домовитися з ОСОБА_2 про відновлення меж земельної ділянки, але відповідачка відмовилась. У зв`язку з вказаним ОСОБА_1 звернувся до органу місцевого самоврядування з відповідними заявами щодо вирішення земельного спору.

Однак, незважаючи на невирішений спір між сусідами, рішенням Юр`ївської селищної ради Юр`ївського району Дніпропетровської області № 22-13/VII від 11.05.2018 ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,15 га, кадастровий номер :02:001:0702, при цьому на думку ОСОБА_1 селищна рада передала відповідачці й частину належної позивачу земельної ділянки.

Крім того, позивач стверджує, що споруджена відповідачкою огорожа обмежує вільний протяг вздовж стіни будинку, що призводить до його руйнації.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 змушений звернутись до суду та просить скасувати рішення Юр`ївської селищної ради Юр`ївського району Дніпропетровської області № 22-13/VII від 11.05.2018 та зобов`язати ОСОБА_2 відновити межі земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом перенесення огорожі на топографо-геодезичні поворотні точки, визначені в складеному ФОП ОСОБА_3 кадастровому плані, а також стягнути з відповідачки судові витрати.

Ухвалою від 17.02.2020 позов залишено без руху та надано позивачеві строк для усунення недоліків.

02.03.2020 відкрито загальне позовне провадження.

29.04.2020 до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача залучено ОСОБА_1 , від КП «Павлоградське БТІ» витребувано докази.

17.06.2020 ухвалою суду підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду.

03.07.2020 допитано свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , за клопотанням представника відповідачки розгляд справи відкладено.

14.07.2020 розгляд справи відкладено для надання учасникам справи часу для узгодження експертної установи та подання питань для призначення судової земельно-технічної експертизи.

22.07.2020 у справі призначено судову земельно-технічну експертизу, витребувано матеріали для проведення експертизи.

22.09.2020 до суду надійшла заява відповідачки про неможливість оплати послуг експерта.

В судовому засіданні 25.09.2020 від пропозиції суду щодо оплати вартості експертизи позивач ОСОБА_1 також відмовився, в зв`язку з чим суд просив експертну установу повернути матеріали цивільної справи без виконання експертизи.

Під час судового розгляду позивач підтримав позовні вимоги, уточнивши їх в частині зобов`язання відновити межі земельної ділянки шляхом перенесення огорожі між домоволодіннями на поворотні точки, позначені на складеному ФОП ОСОБА_3 кадастровому плані цифрами 2, 3, 4, та просив задовольнити позов. При цьому ОСОБА_1 пояснив, що після смерті батька в 2000 році залишилась спадщина у виді житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , яку прийняли дружина та діти померлого (позивач та його брат). В 2011 році, проживаючи в іншому населеному пункті, позивач був змушений на деякий час забрати свою мати до себе, а нагляд за садибою доручити ОСОБА_4 . Саме в цей період останній повідомив ОСОБА_1 , що сусід ОСОБА_6 переніс існуючу між суміжними земельними ділянками огорожу, внаслідок чого зменшилась фактична площа земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Неодноразові спроби вирішити спір щодо відновлення межі земельної ділянки в позасудовому порядку не призвели до бажаного для позивача результату, в цей же час Юр`ївська селищна рада прийняла рішення про передачу ОСОБА_2 у власність земельної ділянки по АДРЕСА_2 , внаслідок чого на думку позивача відбулось часткове накладення суміжних земельних ділянок та порушення прав ОСОБА_1 на отримання у спадщину земельної ділянки саме в тому розмірі, в якому вона належала спадкодавцю.

Позивач не заперечував, що без письмових зауважень підписав акт приймання-передачі межових знаків на зберігання ОСОБА_2 під час погодження документації із землеустрою для приватизації землі відповідачкою, однак зробив це за умови, що сусідка відновить межі земельних ділянок відповідно до державного акта, виданого його батьку ОСОБА_7 .

Також позивач пояснив, що його твердження про руйнацію належного йому будинку внаслідок перенесення та спорудження сусідами огорожі не підтверджені відповідними доказами та є припущеннями.

Представник відповідача Юр`ївської селищної ради Юр`ївського району Дніпропетровської області в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином, заяв з повідомленням причин неявки в судове засідання або проханням розглядати справу за її відсутності не надала, в раніше проведених судових засіданнях підтримувала поданий відзив на позов та заперечувала проти задоволення вимог, вважаючи рішення органу місцевого самоврядування № 22-13/VII від 11.05.2018 законним. Окремо наголошувала, що відповідно до технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , у позивача ОСОБА_1 в 2017 році не виникало претензій до існуючих меж, про що свідчить його підпис в акті приймання-передачі межових знаків на зберігання. Отже, Юр`ївська селищна рада не мала підстав для відмови в передачі ОСОБА_2 земельної ділянки в приватну власність.

Відповідачка заперечувала проти позову, надавши відзив на позов та пояснивши, що інший співвласник земельної ділянки та житлового будинку, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 не заявляє про порушення своїх прав. Вважали рішення Юр`ївської селищної ради № 22-13/VII від 11.05.2018 законним, а позовні вимоги ОСОБА_1 не доведеними належними та допустимими доказами.

Разом з тим, під час судового розгляду ОСОБА_2 підтвердила, що приблизно на початку 2010-х років її чоловік ОСОБА_6 переніс існуючий між домоволодіннями паркан в бік земельної ділянки по АДРЕСА_1 , оскільки вважав, що площа земельної ділянки, яка перебуває в його користуванні, повинна бути більшою ніж фактично існує.

Третя особа ОСОБА_1 в жодне судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином та своєчасно за адресою зареєстрованого місця проживання, жодних заяв по суті справи або з повідомленням причин неявки в судове засідання, проханням розглядати справу за його відсутності не надав.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши письмові докази, оцінивши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи та докази, суд вважає, що в позові слід відмовити з таких підстав.

Судом встановлено, що в листопаді 2000 року батько позивача, ОСОБА_7 , як власник житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , отримав у приватну власність земельну ділянку площею 0,1882 га в межах згідно з планом зовнішніх меж земельної ділянки (з них 0,150 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, 0,0382 для ведення особистого підсобного господарства), що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії ДП, виданим 01.11.2000 та зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1357 (Т. 1, а.с. 9).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер (Т. 1, а.с. 11).

На теперішній час власниками (по Ѕ частці кожний) житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , є сини померлого ОСОБА_1 та ОСОБА_1 (Т. 1, а.с. 13-17, 21, 208-214).

Право власності на присадибну земельну ділянку площею 0,1882 га в порядку спадкування не оформлено.

Відповідачці ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.08.2017 після смерті її чоловіка ОСОБА_6 належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 . В свою чергу померлому ОСОБА_6 нерухомість належала з 1998 року (Т. 1, а.с. 96, 99, 169).

Рішенням Юр`ївської селищної ради Юр`ївського району Дніпропетровської області № 22-13/VII від 11.05.2018 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд з кадастровим номером :02:001:0702 площею 0,1500 га за адресою: АДРЕСА_2 , та передано землю у власність ОСОБА_2 (Т. 1, а.с. 27, 87-113).

Починаючи приблизно з 2011 року між власниками та спадкоємцями прав на нерухоме майно за вказаними адресами триває земельний спір щодо межі сусідніх земельних ділянок (Т. 1, а.с. 18-19, 23, 25, 26).

29.08.2019 позивач ОСОБА_1 уклав договір з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (кваліфікаційний сертифікат інженера-земелевпорядника від 03.01.2013 № 001272) на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , в натурі (на місцевості). Зі складеного землевпорядником кадастрового плану земельної ділянки виходить, що належна ОСОБА_2 земельна ділянка з кадастровим номером :02:001:0702 по АДРЕСА_2 , частково перетинається з територією земельної ділянки по АДРЕСА_3 , а.с. 40).

Отже, згідно землевпорядних документів, представлених позивачем та відповідачкою до суду, одна і та ж ділянка землі, розташована на межі сусідніх земельних ділянок, відноситься до них обох, тобто ділянки по АДРЕСА_2 , та по АДРЕСА_1 , частково фактично накладаються одна на одну.

На думку ОСОБА_1 така ситуація склалась через неправомірні дії сусідів з самовільного перенесення паркану між садибами, внаслідок чого під час приватизації ОСОБА_2 отримала у власність земельну ділянку більшої площі, ніж та, що повинна перебувати в її користуванні, а площа належної позивачу в порядку спадкування після смерті батька земельної ділянки навпаки зменшилась.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 повідомив, що протягом декількох десятиліть спілкується з родиною ОСОБА_8 , на прохання позивача відвідував та допомагав його матері після смерті батька, а також доглядав за будинком в той період, коли там ніхто не проживав. В 2011 році під час чергового візиту на територію домоволодіння свідок звернув увагу, що ОСОБА_6 здійснював роботи з заміни та перенесення огорожі в бік земельної ділянки по АДРЕСА_1 , а на запитання ОСОБА_4 пояснив це тим, що «забирає своє».

Свідок ОСОБА_3 (інженер-землевпорядник) показав, що на замовлення позивача ОСОБА_1 виконував роботи зі складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі за адресою: АДРЕСА_1 . Під час виконання топографо-геодезичних та картографічних робіт ОСОБА_3 шляхом порівняння наданих лише замовником документів на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , та відкритих у вільному доступі даних Державного земельного кадастру встановив, що належна батьку позивача земельна ділянка частково перетинається з земельною ділянкою ОСОБА_2 по АДРЕСА_2 . Жодних документів щодо належної відповідачці земельної ділянки землевпорядником не вивчалось, роботи виконувались за відсутності ОСОБА_2 .

Свідок ОСОБА_5 (протягом 2006-2017 років обіймав посаду Юр`ївського селищного голови) підтвердив, що очолюваний ним орган місцевого самоврядування неодноразово розглядав земельний спір між сусідами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , рекомендуючи останнім замовити виконання робіт з виготовлення технічної документації на землю.

Надаючи правову оцінку викладеним вище обставинам, суд виходить з такого.

Згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній будинку, втіленого в статті 30 ЗК України (1991 року) та статті 120 ЗК України (2002 року), особа, яка законно набула у власність будинок, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під таким будинком після його набуття або на частку земельної ділянки пропорційно до часток у праві власності жилого будинку.

Частиною 2 статті 1225 ЦК України окремо врегульовано правила переходу права власності на землю в порядку спадкування, зокрема, до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.

Враховуючи, що позивачу ОСОБА_1 в порядку спадкування на праві власності належить Ѕ частина жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 , він також має право на отримання у спадщину пропорційної частки земельної ділянки під будинком, яка належала його померлому батьку ОСОБА_7 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ДП, виданого 01.11.2000, а отже, і цивільний інтерес у захисті такого права в разі, якщо вважає його порушеним.

При цьому законодавство України не ставить можливість захисту такого права в залежність від волі іншого співвласника нерухомості, тому суд не приймає до уваги посилання сторони відповідачки на те, що спір не може бути розглянутий судом, оскільки інший співвласник будинку не вважає свої права порушеними.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних і земельних правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування. Суд визнає незаконним і скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (п. 10 ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 21 ЦК України).

Якщо особа стверджує про порушення її прав наслідками, що спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни або припинення її цивільних прав чи інтересів або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових прав чи інтересів, зокрема і щодо оформлення права на земельну ділянку під набутими у власність будинком або спорудою, то визнання незаконними таких рішень і їх скасування є способом захисту відповідних цивільних прав та інтересів.

Згідно із статтею 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших передбачених законом способів.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права на земельну ділянку в судовому порядку є насамперед підтверджений належними та допустимими доказами факт порушення такого права, в даному випадку зменшення площі земельної ділянки ОСОБА_1 в результаті передачі у власність ОСОБА_2 суміжної земельної ділянки.

Так, звертаючись з позовом до суду, позивач представив виданий 01.11.2000 на підставі рішення Юр`ївської селищної ради № 63/6 від 23.12.1997 державний акт про право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 та акт встановлення меж земельної ділянки, що передається у власність, від 10.11.2000, який підписаний на той час землекористувачем ОСОБА_7 та суміжними землекористувачами, в тому числі і чоловіком відповідачки ОСОБА_6 (Т. 1, а.с. 10).

Згідно зі ст. 17 ЗК України 1991 року (діяв на час приватизації землі батьком позивача) передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, здійснюється на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, тощо).

Пунктами 1.7., 1.9. та 1.10. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації та зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 28 від 15.04.93 (діяла на момент прийняття рішення органом місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки батьку позивача ОСОБА_7 ), визначалось, що на земельні ділянки, якими користуються громадяни, державні акти виготовляються після визначення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) і складання плану земельної ділянки. Розробку технічної документації по складанню держактів на право власності на землю здійснюють державні та інші землевпорядні організації. Технічна документація при складанні держактів, що видаються громадянам на земельні ділянки, якими вони користуються, включала: виписку з рішення місцевої ради про передачу земельної ділянки у власність або надання її у користування; абриси обміру земельної ділянки; план земельної ділянки, складений за результатами обміру; збірний план землевласників і землекористувачів; відомість обчислення площ; матеріали погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками землі і землекористувачами.

В подальшому Державним комітетом України по земельних ресурсах прийнято наказ № 43 від 04.05.1999 про затвердження нової Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, яка набрала чинності з червня 1999 року, скасувала попередню інструкцію та діяла на момент видачі батьку позивача власне державного акта про право власності.

За пунктами 1.13., 1.16. та 2.3. Інструкції 1999 року складання держакта на право приватної власності на землю при передачі земельної ділянки, що була раніше надана громадянам, проводилось після відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженою відповідною технічною документацією. Межі земельних ділянок, що передавались у власність, переносились в натуру (на місцевість) за наявними планово-картографічними матеріалами. Крайні поворотні точки кожної межі закріплювались довогостроковими межовими знаками встановленого зразка, крім випадків збігу вказаних поворотних точок меж з твердими точками на місцевості.

Технічна документація зі складання держакта на право приватної власності на землю включала: виписку з рішення ради про передачу земельної ділянки у власність; заяву землекористувача про складання держакта; технічне завдання на розробку техдокументації зі складання держакта; висновок державного органу земельних ресурсів про наявні обмеження на використання земельної ділянки; журнал польових вимірювань; кадастровий план земельної ділянки, складений за результатами зйомки; збірний кадастровий план суміжних землевласників і землекористувачів; відомість обчислення площі земельної ділянки; відомість обробки теодолітного ходу та вирахування координат поворотних точок меж земельної ділянки; експлікація земельних угідь згідно з формою 6-зем.

Таким чином, вказаними нормативно-правовими актами було визначено порядок передачі земельної ділянки у власність громадян, що користувались нею, згідно з яким складанню та видачі держакта про право приватної власності на землю обов`язково передувало розроблення технічної документації на підтвердження її розміру (земельно-кадастрової документації).

Як виходить з плану земельної ділянки, що передавалась у приватну власність батьку позивача ОСОБА_7 та відповідного акта, встановлення меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 , здійснено в листопаді 2000 року, однак позивачем до суду не надано технічну документацію із землеустрою, яка обов`язково повинна була розроблятись під час приватизації землі та з якої можливо було б визначити розташування земельної ділянки на місцевості та встановити як визначались її розміри та конфігурація.

При цьому згідно з актом встановлення меж земельної ділянки від 10.11.2000 межові знаки, якими закріплено земельну ділянку, показано власникам та землекористувачам земельних ділянок в натурі, що загалом не суперечило пункту 3.8. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 № 376 (зареєстрована у Міністерстві юстиції України 16.06.2010 за N 391/17686), згідно з яким межові знаки не встановлювались на бажання власника (користувача) у разі, якщо межі земельних ділянок в натурі (на місцевості) збігались з природними та штучними лінійними спорудами і рубежами (річками, струмками, каналами, лісосмугами, шляхами, шляховими спорудами, парканами, огорожами, фасадами будівель та іншими лінійними спорудами і рубежами тощо).

Отже, під час передачі землі у власність батьку позивача межі ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , не були закріплені довгостроковими межовими знаками встановленого зразка, виходячи з розташування яких можливо було б без застосування спеціальних знань в галузі землеустрою встановити крайні поворотні точки меж сусідніх земельних ділянок, а також порушення меж.

Статтею 12 та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд повинен, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяти учасникам судового процесу у реалізації ними передбачених Кодексом прав, роз`яснювати учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.

Судом в ході розгляду справи позивачу неодноразово роз`яснювався обов`язок доказування та наслідки невчинення процесуальних дій, що підтверджується записом фіксування судового засідання технічним засобом, але, не зважаючи на роз`яснення суду, в ході розгляду справи позивач питання про витребування доказів за допомогою суду не порушував.

Крім того, в зв`язку з неподанням сторонами висновків експертів, а також необхідністю використання спеціальних знань для встановлення обставин справи, з метою правильного, повного та справедливого розгляду, суд за власною ініціативою призначив проведення судової земельно-технічної експертизи, однак ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_2 не погодились оплатити послуги експертної установи, тому справу розглянуто на підставі доказів, наявних в матеріалах справи.

У статті 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

Відповідно до частин першої, третьої, шостої статті 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам. Власники землі та землекористувачі зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам.

За правилами статті 198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану.

Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі земельних ділянок у власність чи в користування. Встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками.

За змістом пунктів 4.1, 4.2, 4.3 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, яка затверджена наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок.

Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно до статті 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема, з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Відновлення меж земельної ділянки на місцевості передбачає повторне винесення меж в натуру на підставі наявної земельно-кадастрової документації.

Отже, встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Необхідно відмітити, що 18.09.2017 під час виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж належної ОСОБА_2 земельної ділянки в натурі (на місцевості) позивач ОСОБА_1 як власник (користувач) суміжної земельної ділянки підписав акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання відповідачці без претензій до існуючих меж (Т. 1, а.с. 113).

На підтвердження факту накладення суміжних земельних ділянок одна на одну позивачем надано складений на його ж замовлення інженером-землевпорядником ФОП ОСОБА_3 кадастровий план земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 , а.с. 40).

Оцінюючи вказаний документ на предмет його допустимості як доказу на підтвердження обставин порушення меж ділянки позивача, суд відмічає таке.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Правилами 78 ЦПК України (допустимість доказів) визначено, що певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

При цьому доказ не може бути спеціально створений на замовлення учасника справи (за виключенням висновку експерта, отриманого відповідно до ст. 106 ЦПК України), тому що в такому випадку виникають обґрунтовані сумніви в його об`єктивності.

Враховуючи, що документація на суміжні земельні ділянки позивача ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_2 , складена спеціалістами-землевпорядниками, та погоджена попередніми власниками (користувачами) землі, містить у собі розбіжності щодо площ та конфігурації земельних ділянок, а також що для з`ясування обставин відповідності фактичного землекористування, порушень меж та накладання земельних ділянок відповідно до правовстановлюючих документів на землю та вимог нормативно-правових актів необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право (виконання топографо-геодезичних і картографічних робіт та робіт із землеустрою одночасно щодо двох суміжних ділянок), без яких встановити відповідні обставини неможливо, в даному випадку джерелом доказів може бути лише висновок експерта.

Адже висновок експерта це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на поставлені питання, складений у порядку, визначеному законодавством. Експерт наділений широким колом процесуальних прав і обов`язків, приводиться до присяги, попереджається про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок (ст. 102 ЦПК України).

Результат роботи експерта повинен базуватись на принципах об`єктивності, повноти, доступності та достовірності. Тому встановлені процесуальним та спеціальним законодавством вимоги до висновку експерта дозволяють учасникам справи, суду та сторонньому спостерігачу оцінити його правильність та об`єктивність.

Натомість наданий ОСОБА_1 та виготовлений ФОП ОСОБА_3 кадастровий план земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , яким на думку позивача підтверджується факт порушення його прав на землю та розміри зайнятої відповідачкою частини ділянки, вказаним критеріям не відповідає, оскільки незрозуміло як землевпорядник дійшов висновку про накладення меж суміжних земельних ділянок, які способи та методи визначення межі земельної ділянки, а також які прилади та обладнання ним використані. До того ж ФОП ОСОБА_3 взагалі не вивчалась ні земельно-технічна, ні правовстановлююча документація ОСОБА_2 та не обстежувалась належна їй земельна ділянка.

Крім того, під час надання пояснень як свідок ОСОБА_3 показав, що в 2000 році при складанні кадастрового плану земельної ділянки для передачі у власність батьку позивача використовувалась інша геодезична система координат, ніж використана землевпорядником в 2020 році, однак відомостей про те, яким чином різні системи координат приведені у відповідність, кадастровий план не містить.

Таким чином, з вказаних вище підстав суд не приймає як допустимий доказ на підтвердження накладення земельних ділянок кадастровий план земельної ділянки ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , складений інженером-землевпорядником ФОП ОСОБА_3 , а також його показання як свідка, оскільки показаннями свідка не можуть доводитись конкретні розміри зайнятої земельної ділянки.

Незважаючи на те, що відповідачкою у справі загалом не заперечувався факт встановлення та переміщення паркану між земельними ділянками, про що показав і свідок ОСОБА_4 , однак обов`язок довести факт дійсного порушення його права, яке, на думку ОСОБА_1 , полягає в позбавленні його частини ділянки діями щодо побудови паркану з порушенням межі сусідніх ділянок та подальшої приватизації сусідньої земельної ділянки за фактичними межами, покладено в першу чергу на позивача.

Адже для відновлення порушеного права суду необхідно встановити точну площу та конфігурацію тієї належної позивачу частини ділянки, яка зайнята ділянкою відповідачки, та на яку зменшилась площа земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з тим, суд доходить висновку, що з наданих позивачем доказів та наявних в матеріалах справи документів неможливо встановити достовірність обставин, які можуть бути підставою для задоволення позову, об`єктивно виявити дійсні межі земельних ділянок та причини виникнення їх взаємного перетину (накладення), відсутні належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували як саме порушуються права ОСОБА_1 на земельну ділянку чи які виникають перешкоди у її використанні.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 141, 209, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Юр`ївської селищної ради Юр`ївського району Дніпропетровської області, ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_1 , про скасування рішення селищної ради про передачу земельної ділянки у приватну власність та відновлення меж земельної ділянки відмовити.

Відомості про учасників справи:

- ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_4 );

- ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_5 );

- Юр`ївська селищна рада Юр`ївського району Дніпропетровської області (, місцезнаходження: 51300, Дніпропетровська обл., Павлоградський (колишній Юр`ївський), смт Юр`ївка, вул. Центральна, 67/1);

- ОСОБА_1 (адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_6 ).

Рішення суду може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду в порядку, передбаченому ЦПК України, шляхом подачі апеляційної скарги через Юр`ївський районний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено та підписано 04 листопада 2020 року.

Суддя І. О. Гайдар