ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7605/20 Справа № 210/121/20 Суддя у 1-й інстанції - Літвіненко Н. А. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи :

позивач Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»

відповідач- ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 червня 2020 року, ухваленого суддею Літвіненко Н.А. у м.Кривому Розі, Дніпропетровської області, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),-

ВСТАНОВИВ :

У січні 2020 року позивач, АТ КБ «ПРИВАТБАНК», звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначив, що відповідач звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 12.12.2013 р., згідно якої отримав кредит у розмірі 3000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором, відповідач має заборгованість станом на 19.08.2019 року у розмірі 821683,26 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту 12148,31 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 803184,95 грн., пеня 6350,00 грн.

Враховуючи, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише певної суми заборгованості, тому кредитодавець на свій розсуд зменшив заборгованість по відсоткам та просив суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 127674,89 грн, яка складається з 12148,31 грн заборгованість за кредитом, 115526,58 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період 12.12.2013 по 31.05.2017р., а також судові витрати у розмірі 1921 грн.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 червня 2020 року, частково задоволені позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 12.12.2013 року в розмірі 12148,31 гривень (дванадцять тисяч сто сорок вісім гривень тридцять одна копійка ).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» суму сплаченого судового збору в розмірі 159,25 (сто п`ятдесят дев`ять гривень двадцять п`ять копійок) гривні.

В решті позовних вимог відмовлено.

Позивач АТ КБ «Приватбанк, не погоджуючись з ухваленим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального і матеріального права, неповне дослідження обставин, що мають значення для справи, ставить питання про його скасування в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом, з ухваленням у цій частині нового рішення про повне задоволення позовних вимог.

При цьому, скаржник наголошує на тому, що Банком надані належні та допустимі докази по справі, зокрема розрахунок заборгованості, в якому вказані суми відсотків, пені та інші складові кредитного договору, а відповідачем ці докази не спростовані. Вказує, що відповідач, підписавши анкету-заяву висловив свою згоду на укладення кредитного договору та особистим підписом засвідчив, що він згоден з тим, що ця заява, разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, становить між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що він ознайомлений і згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які були йому надані для ознайомлення в письмовому вигляді.

Позивач, посилаючись на правові висновки Верховного суду, викладені у постановах від 07.03.2018 по справі №755/18246/15-ц, від 06.02.2018 по справі №755/2720/16-ц, вказує на те, що відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, позаяк суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них. Відповідач, підписавши анкету-заяву, користуючись кредитними коштами та, здійснюючи погашення заборгованості, висловив свою згоду з формою договору та його умовами. Скаржник зазначив, що до позову додані саме ті Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи, які діяли на момент укладення договору та з якими було ознайомлено відповідача, доказів зворотному, відповідачем не було надано суду.

Окрім того, позивач зазначив, що, якщо суд не згоден із розрахунком заборгованості, то він повинен був надати свій розрахунок, однак суд першої інстанції цього не зробив,ухилившись від своїх прямих обов`язків, зокрема від здійснення правосуддя, порушивши норми матеріального права, встановлені у статтях 257-264, 1054-1056 ЦК України.

Відзив на апеляційну скаргу позивача не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч. 1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 12.12.2013 року Відповідач підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді

До матеріалів справи позивачем додано Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.

З анкети-заяви видно, що у ній не зазначено жодних фактично визначених істотних умов кредитного договору щодо оформленої кредитної картки «Універсальна», а лише зазначено про згоду заявника з Умовами та Правилами надання банківських послуг в «ПриватБанку».

Як видно з матеріалів справи, стандартні форми у даному випадку встановлено позивачем - АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

В матеріалах справи міститься розрахунок заборгованості за договором б/н від 12.12.2013 укладеного між ПРИВАТБАНКОМ та ОСОБА_1 та виписки з особового рахунку, які містять записи про операції, здійснені протягом операційного дня, з якої видно проведені операції за карткою, зокрема, використання кредитних коштів та поповнення карткового рахунку.

Суд першої інстанції, частково, задовольняючи позовні вимоги позивача керувався нормами статей 526, 549, 626, 628, 634,651, 653, 638, 1049 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, Законом України «Про Національний банк», Законом України «Про банки та банківську діяльність», й виходив з того, що оскільки грошові кошти використовувались відповідачем та на даний час не повернуті позивачу, кредитор має право на повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Відмовляючи позивачу у стягненні відсотків за користування кредитом та неустойки, суд першої інстанції виходив з того, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків, пені, комісії та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Суд дійшов висновку, що позивачем не доведено, що саме надані ним Умови та Правила надання банківських послуг, а також витяг з Тарифів банку є складовою кредитного договору і, що саме їх відповідач мав на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брав на себе зобов`язання зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції та не погоджується із доводами скаржника, викладеними у скарзі з огляду на таке.

За вимогами ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Суд першої інстанції дотримався зазначених вище норм закону, у зв`язку із чим рішення в даній справі є законним і обґрунтованим.

Рішення суду в частині стягнення тіла кредиту не оскаржується, тому у цій частині не перевіряється.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13, - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Суд першої інстанції, з`ясувавши обставини справи суд дійшов висновку, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Цивільного кодексу України, в частині, що стосуються питання форми правочину, істотних умов договору та виконання зобов`язань за кредитним договором.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Суд встановив, що в анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приват Банку, підписаній відповідачем відсутні умови договору щодо права на одержання від позичальника відсотків за користування кредитом та встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Разом з цим, банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитом в сумі 115526,58 грн. за період з 12.112.2013 по 31.05.2017. та.

Суд встановив, що у самій Анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приват Банку від 12.12.2013 року, підписаній відповідачем, домовленості сторін щодо процентів і штрафних санкцій не зазначено, а надані позивачем Умови і Правила надання банківських послуг, Тарифи, якими передбачені проценти за користування кредитом і встановлена відповідальність Позичальника у разі невиконання/неналежного виконання своїх зобов`язань, не містять підпису відповідача, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи Договір, а також те, що Умови містили такі положення щодо відсотків і штрафних санкцій в момент підписання Договору Позичальником, або в подальшому такі Умови не змінювались.

У зв`язку з чим, суд дійшов висновку, з яким погоджується і суд апеляційної інстанції про те, що Умови і Правила надання банківських послуг,Тарифи, надані позивачем на підтвердження позовних вимог щодо нарахованих процентів за користування кредитом, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами Договору від 12.12.2013 року, що повністю узгоджується з правовою позицією викладеною у постановах Верховного суду від 11 березня 2015 року у цивільній справі № 6-16цс15 та від 03 липня 2019 року у цивільній справі №342/180/17.

Слід зазначити, що у деяких анкетах-заявах позичальників чітко визначені процентні ставки за користування кредитними коштами, а також інші складові неустойки, тому в таких випадках, такі позовні вимоги банку піддлягають задоволенню, зокрема про стягнення процентів за користування кредитом, тоді, як в даному випадку процентна складова в Анкеті-заяві ОСОБА_1 від 12.12.2013 року не зазначена, а отже висновок суду першої інстанції про відсутність підстав у задоволенні позову в цій частині є правильним, у зв`язку із чим, доводи скаржника про наявність підстав для стягнення відсотків за користування кредитними коштами, колегія суддів відхиляє.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону №1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді анкети-заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Частина 1 ст.651 ЦК України передбачає, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не передбачено договором або законом.

При цьому, згідно ст.653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості видно, що, починаючи з 10.01.2014 позичальнику нараховувались відсотки за користування кредитом за процентною ставкою 27,6%, в подальшому, починаючи з 01.09.2014 процентна ставка була збільшена Банком до 32,4%, а з 01.04.2015 року до 42 %, тобто Банк в односторонньому порядку без згоди відповідача, як позичальника, який відповідні зміни не підписував змінив умови кредитування в частині нарахування процентів за користування кредитом.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову в частині стягнення відсотків за користування кредитними коштами, та зазначає, що доводи позивача, викладені у скарзі у цій частині є необґрунтованими та фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване, без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, немає.

Керуючись ст.ст.367,368,374,375,381-384 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 29 жовтня 2020 року.

Головуючий:

Судді: