Дата документу 28.10.2020 Справа № 320/508/17-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №320/508/17 Головуючий у 1 інстанції Бахаєв І.В.
Провадження № 22-ц/807/3026/20-3 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Крилової О.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 серпня 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Мелітопольського міськрайонного відділу ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Кузнецової Ганни Геннадіївни, заінтересована особа стягувач ОСОБА_2 , у виконавчому провадженні № 62076510,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_1 про відібрання малолітньої дитини та передачі її на виховання батькові.

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Мелітопольського міськрайонного суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частини усіх доходів.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 18 червня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 залишено без задоволення, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована та проживає АДРЕСА_1 , за вказаною адресою проживання ОСОБА_1 .

В задоволені іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 06 серпня 2019 року рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 18 червня 2018 року в цій справі в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відібрання малолітньої дитини та передачі її на виховання батькові, за участю третьої особи: органу опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради, скасувати та прийнято нову постанову, якою відібрано малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у ОСОБА_1 та передано його на виховання батькові ОСОБА_2 .

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

27 серпня 2019 року Запорізьким апеляційним судом прийнято додаткову постанову, якою доповнено абзац третій резолютивної частини постанови Запорізького апеляційного суду від 06 серпня 2019 року та викладено його в наступній редакції:

«Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 18 червня 2018 року в цій справі в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відібрання малолітньої дитини та передачі її на виховання батькові, за участю третьої особи: органу опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради, в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання малолітньої дитини, за участю третьої особи: органу опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, та служби у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, скасовано та прийнято нову постанову наступного змісту».

Резолютивну частину постанови Запорізького апеляційного суду від 06 серпня 2019 року доповнено абзацом наступного змісту: «В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини - відмовлено».

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 18 червня 2018 року в частині, яка не скасована й не змінена апеляційним судом, постанову Запорізького апеляційного суду від 06 серпня 2019 року, додаткову постанову Запорізького апеляційного суду від 27 серпня 2019 року залишено без змін.

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії головного державного виконавця Мелітопольського міськрайонного відділу ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Кузнецової Ганни Геннадіївни, заінтересована особа стягувач ОСОБА_2 , у виконавчому провадженні № 62076510.

У скарзі зазначено, що 01 липня 2020 року заявник ОСОБА_1 поставила до відома онука, що завтра вранці приїде його батько і йому необхідно буде поїхати з ним до м. Києва. У онука це викликало негативну реакцію. Вона намагалася його переконати, що так буде краще і вона також буде спілкуватися з ним. Проте дитина стала відмовлятися від їжі, його настрій змінився, він став висловлюватися про те, що він нікому не потрібний. Вночі онуку стало дуже погано. У нього піднялася температура до 40 градусів, що супроводжувалося блювотою. Заявник викликала бригаду «Швидкої допомоги». Прибулою бригадою «Швидкої допомоги» онуку була надана невідкладна допомога. Вони сказали, що онука необхідно покласти на лікування до лікарні. Дізнавшись, що заявник медичний працівник вони дали їй рекомендації. Зробили укол, онук заснув.

Вранці вона звернулася до сімейного лікаря, яким було надано консультативний висновок. (Копія додається до цієї скарги).

Після цього ОСОБА_1 звернулася як до суб`єкта оскарження, так і до органу опіки та піклування, з клопотанням в порядку п.п. 3, 5 ст. 18, ч. 2 ст. 64 Закону України «Про виконавче провадження». (Копія клопотання додається до цієї скарги).

Копія клопотання була подана нею для суду, з метою виконання конституційної норми по контролю за виконанням судового рішення.

При подачі цього клопотання ОСОБА_1 керувалася виключно інтересами мого малолітнього онука і на підставі вимог Закону.

Суб`єктом оскарження не розглянуто клопотання ОСОБА_1 . Будь-якої відповіді від суб`єкта оскарження їй не надходило. Таким чином, суб`єкт оскарження не виконав приписи ст. 32, ч. 4 ст. 33, ч. 2 ст. Закону України «Про виконавче провадження».

Вважає, що залишення без розгляду клопотання від 02.07.2020 року, у встановленому порядку, є безумовною підставою для скасування постанови від 03.07.2020 року про закінчення виконавчого провадження та зобов`язання суб`єкта оскарження розглянути моє клопотання в порядку і спосіб, визначений Законом України «Про виконавче провадження».

Оскільки питання виконання судового рішення по відібранню дитини, з урахуванням конкретних життєвих обставин, які склалися, мають комплексний характер і не в повній мірі врегульовані діючим законодавство України, заявником було направлено Звернення уповноваженому Президента України з прав дитини ОСОБА_4

23 червня 2020 року заявник отримала відповідь на Звернення від 03.06.2020 року, яка полягала у тому, що її звернення направлено на розгляд до компетентних органів.

Тільки через деякий час з СМС, надісланого на її телефон ОСОБА_5 , заявниці стало відомо, що вони вивезли онука без обстеження, а там, на думку заявниці, вони займаються самолікуванням, оскільки без зняття з обліку у м. Мелітополі дитину не ставлять на облік у м. Києві.

Ці вимоги Закону суб`єктом оскарження, представником органу опіки та піклування, залученими працівниками поліції були порушені. А для того, щоб якось виправдати протиправність своїх дій, головним державним виконавцем Кузнецовою Г.Г., були складені, оскаржувані акти.

Просила суд визнати протиправною бездіяльність суб`єкта оскарження - Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в особі головного державного виконавця Кузнецової Г.Г. по неприйняттю будь-якого рішення за її клопотанням, поданим 02 липня 2020 року;

зобов`язати суб`єкта оскарження - Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в особі головного державного виконавця Кузнецової Г.Г. розглянути клопотання від 02 липня 2020 року в порядку та спосіб, визначений законодавством України;

визнати протиправним та скасувати акт головного державного виконавця Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кузнецової Ганни Геннадіївни від 02 липня 2020 року наступного змісту: «…При спробі передати дитину батьку з боку бабусі та діда йде пряма перешкода виконанню рішення суду. Бабуся нервує дитину та збирає …(слово неможливо прочитати…»;

визнати протиправним та скасувати акт головного державного виконавця Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кузнецової Ганни Геннадіївни від 02 липня 2020 року наступного змісту: «…За адресою АДРЕСА_1 бабуся зібрала натовп людей, що своїми криками доводили дитину до нервового сриву, та не дають батьку спокійно поспілкуватися з татом. Держ.вик. вимушена одірвати дитину від бабусі. На сусідей. Бабуся почала інсценувати обморок …»;

визнати протиправним та скасувати акт головного державного виконавця Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кузнецової Ганни Геннадіївни від 02 липня 2020 року наступного змісту: «…За адресою м. Мелітополь, вул. Пушкіна, 204 була викликана швидка, за вимогою бабусі, якоби у дитини тем-ра 39,9, по приїзду до лікарні з`ясовано, що температури у дитини не має (36,7). Натовп сусіди перемістився до лікарні. Бабуся продовжує нервувати дитину…»;

визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кузнецової Г.Г. від 03 липня 2020 року про закінчення виконавчого провадження (вих. № );

стягнути з Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на її користь понесені судові витрати на правничу допомогу адвокатом, згідно розрахунку, який буде наданий за результатами розгляду скарги.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 серпня 2020 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано акт головного державного виконавця Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кузнецової Ганни Геннадіївни від 02 липня 2020 року наступного змісту: «При спробі передати дитину батьку з боку бабусі та діда йде пряма перешкода виконанню рішення суду».

Скасовано акт головного державного виконавця Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кузнецової Ганни Геннадіївни від 02 липня 2020 року наступного змісту: «за адресою АДРЕСА_1 , бабуся зібрала натовп людей, що своїми криками доводили дитину до нервово зриву, та не дають дитині спокійно поспілкуватися з татом. Державний виконавець вимушена одірвати дитину від бабусі та сусідів. Бабуся почала інсценувати обморок».

Скасовано акт головного державного виконавця Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кузнецової Ганни Геннадіївни від 02 липня 2020 року наступного змісту: «За адресою м. Мелітополь, вул. Пушкіна, 204 була викликана швидка, за вимогою бабусі, якоби у дитини температура 39,9, по приїзду до лікарні з`ясовано, що температури у дитини не має (36,7). Натовп сусіди перемістився до лікарні. Бабуся продовжує нервувати дитину».

В задоволенні іншої частини скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати в частині відмовлених заявлених вимог та прийняти в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити її скаргу в оскарженій частині в повному обсязі.

Головний державний виконавець Мелітопольського міськрайонного відділу ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Кузнецова Г.Г. надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, ухвалу суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.

ОСОБА_2 надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу,перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Частково задовольняючи скаргу, суд першої інстанції виходив з того, що скарга ОСОБА_1 в частині скасування постави про закінчення виконавчого провадження від 03.07.2020 необґрунтована та викладені у ній обставини не є такими, що вказують на неправомірність дій Головного державного виконавця Мелітопольського відділу ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кузнецової Г.Г.

Колегія судді погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що постанову від 03 липня 2020 року про закінчення виконавчого провадження щодо відібрання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та передати дитину на виховання батькові ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , прийнята та вчинена державним виконавцем Кузнецовою Г.Г відповідно до закону та в межах її повноважень, тому право заявника порушено не було.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

За змістом ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" (далі Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Основні засади виконавчого провадження визначені у статті 2 Закону.

За приписами статті 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно ч.3 ст.451 ЦПК України якщо оскаржуване рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Виконання судового рішення, відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26.06.2013 року по справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2004 року по справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43)

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Півень проти України» заява №56849/00, 29 червня 2004 року, суд дійшов висновку, що відповідно до українського законодавства саме на державній виконавчій службі лежить обов`язок належно, у повному обсязі і без затримок виконувати рішення суду, що передбачає вжиття всіх необхідних заходів, які передбачені законом і повинні привести до виконання рішення.

Відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 17 вересня 2019 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області видано виконавчий лист № 320/508/17 про відібрання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 та передачу його на виховання батькові ОСОБА_2

14 травня 2020 року, на підставі вказаного виконавчого листа, головним державним виконавцем Мелітопольського міськрайонного відділу ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Кузнецовою Г.Г. була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження за № 62076510.

В рамках виконавчого провадження № 62076510 під час проведення виконавчий дій головним державним виконавцем Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кузнецовою Г.Г. складено акти від 02 липня 2020 року наступного змісту: «…При спробі передати дитину батьку з боку бабусі та діда йде пряма перешкода виконанню рішення суду. Бабуся нервує дитину та збирає …(слово неможливо прочитати…»; «…За адресою АДРЕСА_1 бабуся зібрала натовп людей, що своїми криками доводили дитину до нервового сриву, та не дають батьку спокійно поспілкуватися з татом. Держ.вик. вимушена одірвати дитину від бабусі. На сусідей. Бабуся почала інсценувати обморок …»; «…За адресою м. Мелітополь, вул. Пушкіна, 204 була викликана швидка, за вимогою бабусі, якоби у дитини тем-ра 39,9, по приїзду до лікарні з`ясовано, що температури у дитини не має (36,7). Натовп сусіди перемістився до лікарні. Бабуся продовжує нервувати дитину…».

Судом встанволено, що в рамках виконавчого провадження № 62076510 головним державним виконавцем Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кузнецовою Г.Г. винесено постанову від 03 липня 2020 року про закінчення виконавчого провадження щодо відібрання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та передати дитину на виховання батькові ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції забезпечив повний та належний розгляд скарги ОСОБА_1 , дослідив відеозаписи подій, які мали місце 02.07.2020 року та допитав свідків.

На підставі зібраних у справі доказів суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відомості, викладені в актах державного виконавця від 02.07.2020, не знайшли свого підтвердження при з`ясуванні обставин по справі та перевірки їх доказами.

Таким чином, судом правомірно та підставі належних та допустимих доказів скасовано акти державного виконавця Кузнецової Г.Г. від 02.07.2020 наступного змісту: «…При спробі передати дитину батьку з боку бабусі та діда йде пряма перешкода виконанню рішення суду. Бабуся нервує дитину та збирає …(слово неможливо прочитати…»; «…За адресою АДРЕСА_1 бабуся зібрала натовп людей, що своїми криками доводили дитину до нервового зриву, та не дають батьку спокійно поспілкуватися з татом. Держ.вик. вимушена одірвати дитину від бабусі. На сусідей. Бабуся почала інсценувати обморок …»; «…За адресою м. Мелітополь, вул. Пушкіна, 204 була викликана швидка, за вимогою бабусі, якоби у дитини тем-ра 39,9, по приїзду до лікарні з`ясовано, що температури у дитини не має (36,7). Натовп сусіди перемістився до лікарні. Бабуся продовжує нервувати дитину…».

За приписами ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Положеннями п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність порушень закону з боку державного виконавця при винесенні оскаржуваної постанови про закінчення виконавчого провадження № 62076510.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з судовим рішенням та виконавчим листом № 320/508/17, виданого 17 вересня 2019 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області.

Колегією суддів встановлено, що постанову від 03 липня 2020 року про закінчення виконавчого провадження щодо відібрання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та передати дитину на виховання батькові ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , прийнято та вчинено державним виконавцем ОСОБА_6 відповідно до закону та в межах її повноважень, тому право заявника порушено не було.

Дії державного виконавця відповідають вимогам чинного законодавства та є законними, постанова про закінчення виконавчого провадження № 62076510 правомірна, скасуванню не підлягає, судове рішення виконано, а тому вимоги ОСОБА_1 щодо визнання протиправною бездіяльність суб`єкта оскарження - Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в особі головного державного виконавця Кузнецової Г.Г. по неприйняттю будь-якого рішення за її клопотанням, поданим 02 липня 2020 року, не підлягають задоволенню.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що ОСОБА_1 в частині скасування постави про закінчення виконавчого провадження від 03.07.2020 необґрунтована та викладені у ній обставини не є такими, що вказують на неправомірність дій Головного державного виконавця Мелітопольського відділу ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кузнецової Г.Г.

Згідно ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відмовляючи в задоволенні вимог ОСОБА_1 про відшкодування витрат на правову допомогу суд першої інстанції керуючись ч. 3 ст. 137 ЦПК України обґрунтовано відмовив в задоволенні вимог скарги в цій частині у зв`язку з недоведеності понесених заявником витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 450 ЦПК України, якщо суд встановить, що особа, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржуються, звільнена з посади (не здійснює відповідну діяльність), він залучає до участі в справі посадову особу, до компетенції якої належить вирішення питання про усунення порушення права чи свободи заявника.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам скарги, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення скарги в оскарженій частині.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення скарги в оскарженій частині.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Вимоги апеляційної скарги щодо стягнення на користь ОСОБА_1 понесених судових витрат на правничу допомогу адвоката задоволенню не підлягають, оскільки в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови ОСОБА_1 у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, остання не має права на компенсацію будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що ухвалу суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 серпня 2020 рокуу цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 29 жовтня 2020 року.

Головуючий

Судді: