Справа № 201/1757/19
Провадження № 2/201/1271/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Федоріщева С.С,

при секретарі Разумняк К.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Дніпро, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 у якому просив суд в порядку розподілу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та розподілити судові витрати в порядку ст. 141 ЦПК України.

В обґрунтування поданого позову позивач посилається на те, що під час перебування у шлюбі з відповідачкою 06 жовтня 2004 року, ними, як чоловіком та дружиною було нажито майно, що належить ним на праві спільної сумісної власності, а саме: було придбано квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка була оформлена на ОСОБА_2 . Позивач зазначає, що відповідачка вважає спірну квартиру повністю своєю власністю, не впускає до неї позивача. На прохання позивача розподілити вказане майно, відповідачка відмовляється, а тому позивач був вимушений звернутись до суду із вказаним позовом.

Від представника позивача до суду надійшла заява з проханням розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити.

Відповідачка надала суду заяву з проханням розглядати справу без її участі, просила у задоволенні позовних вимог відмовити.

Крім того, 23 травня 2019 року ОСОБА_2 надала суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що спірна квартира не є об`єктом спільної сумісної власності, оскільки була придбана під час шлюбу за кошти, які ОСОБА_2 отримала від продажу квартири, яка належала їй на праві приватної власності, а тому просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Як визначає ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, серед іншого може бути визнання права, примусове виконання обов`язку в натурі.

У статті 6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Судом встановлено, що 07 червня 1997 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 , виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Жовтневої районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська. Прізвища після одруження: чоловіка ОСОБА_4 , дружини ОСОБА_4 (а.с. 15).

Також встановлено, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 06 жовтня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Тараненко Л.О. належить квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 51).

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, ч. 1 ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у своїх постановах від 18.02.2019 р. по справі № 314/6930/16-ц, від 18.03.2019 р. по справі № 334/8276/15-ц, від 13.02.2019 р. по справі № 174/3/16-ц зазначив щодо правильності застосування ст. 60 СК України:

«Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі».

Позивачем не надано до суду жодного доказу на підтвердження того, що спірне майно, яке є предметом спору, що належить на праві власності ОСОБА_2 , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тобто, документів які б підтверджували дійсне джерело його набуття за спільні сумісні кошти чи спільну працю подружжя.

Натомість відповідачем, на підтвердження того, що вона мала змогу за власні кошти придбати спірну квартиру надано копію договору дарування квартири від 18 червня 2001 року, відповідно до якого ОСОБА_5 подарував ОСОБА_2 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 48) та копію договору купівлі-продажу квартири від 28 вересня 2004 року, відповідно до якого ОСОБА_2 продала ОСОБА_6 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 49).

Також в матеріалах справи наявна розписка ОСОБА_2 від 28 вересня 2004 року, відповідно до якої остання отримала від ОСОБА_6 40000 доларів США в рахунок оплати за придбану квартиру (а.с. 46).

Допитані в судовому засіданні 12 грудня 2019 року свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 також пояснили, що спірна квартири була придбана за кошти, отримані ОСОБА_2 від продажу квартири на АДРЕСА_3 , яка була подарована відповідачці її дідом.

Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004, в якому зазначено про те, що поняття "охоронюваний законом інтерес", яке вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14).

Отже, вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, а також з`ясувати наявність чи відсутність факту порушення або оспорення відповідного права чи охоронюваного законом інтересу. Водночас, суд має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Тобто, обов`язок доведення в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання прав та інтересів позивача покладається безпосередньо на позивача.

Враховуючи вищевикладене, та беручи до уваги той факт, що позивач не надав доказів та не обґрунтував в чому полягає порушення його прав та чому необхідно визнати нерухоме майно об`єктом спільної сумісної власності подружжя, слід дійти до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити у повному обсязі.

Відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України, та враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, суд дійшов висновку, що сплачений позивачем судовий збір відшкодуванню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 77, 81, 82, 89, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_12 до ОСОБА_13 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг Аваль» про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев