Справа №: 398/1845/20
провадження №: 2/398/1188/20
РІШЕННЯ

Іменем України

"19" жовтня 2020 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі головуючого судді Коліуш Г.В., з участю секретаря судового засідання Замкової Ю.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Олександрії цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про виселення з житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення,

з участю:

позивачів - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до суду з позовом про виселення відповідача з жилого приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 20.04.1993 року, виданого на підставі Розпорядження виконкому Олександрійської міської ради №1464, зареєстрованого Олександрійським БТІ від 04.05.1997 року №891/56, та ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого від 19.01.1996 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Олександрійської нотаріальної контори за реєстровим №1-165, право власності зареєстровано Олександрійським БТІ від 29.01.1996 року, у зв`язку з неможливістю спільного проживання в одній квартирі та без надання іншого жилого приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вони є співвласниками в рівних частках двокімнатної квартири АДРЕСА_2 загальною площею 48,5 кв.м. Згідно з довідками про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданих ОСББ "Наш дім" від 13.04.2020 року в квартирі зареєстровані і проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.07.1982р. по 25.09.2000 рік. Після укладення шлюбу спочатку проживали в однокімнатній квартирі АДРЕСА_3 , що розташована в цьому ж будинку, яку до шлюбу отримала позивач ОСОБА_2 . Дана квартира на сьогодні не приватизована, її наймачем є дочка позивача ОСОБА_2 та відповідача - ОСОБА_4 . В цій же квартирі до сьогодні зареєстрований відповідач по справі. З 2000 року відповідач став часто вживати спиртні напої, внаслідок чого з позивачем ОСОБА_2 їх сімейні відносини не склалися, тому в подальшому їх шлюб було розірвано, проте вони продовжували проживати разом в спірній квартирі та вели спільне господарство. Починаючи з 2010 року відповідач почав зловживати спиртними напоями та знаходячись у нетверезому стані поводив себе агресивно, висловлювався на адресу позивачів нецензурними, образливими словами, постійно вчиняв сварки і бійки, під час яких застосовував силу до ОСОБА_2 , а також розкидав та розбивав посуд, були випадки, що викидав посуд з вікна квартири. Позивачі неодноразово викликали поліцію та писали відповідні заяви про притягнення відповідача до відповідальності. Так, 01.03.2010 року на підставі термінового заборонного припису стосовно кривдника серіїАА №061381 Олександрійського МВ УМВС України в Кіровоградській області до відповідача були застосовані заходи у вигляді зобов`язання залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи строком на 10 діб. Постановою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17.02.2014 року у справі про адміністративне правопорушення №398/1190/14-п відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП України за вчинення насильства в сім`ї відносно ОСОБА_2 та накладено стягнення у вигляді штрафу. Зазначені заходи позитивних результатів не дали та починаючи з 2019 року відповідач став ще сильніше зловживати спиртними напоями, поводить себе агресивно і зухвало, на адресу позивачів постійно висловлює образливі нецензурні слова, вимагає кошти на спиртне, погрожує розправою та знищенням квартири і всього майна шляхом підпалу, взагалі поводить себе неадекватно, наносить побої позивачу ОСОБА_2 , вибиває в кімнатах, в яких закриваються від нього позивачі, двері, через що останні вимушені часто втікати з дому до своїх родичів. 24.06.2019 року в зв`язку з вчиненням насилля в сім`ї відносно ОСОБА_2 , Олександрійським ВП ГУНП в Кіровоградській області був винесений терміновий заборонний припис стосовно кривдника серіїАА № НОМЕР_1 відносно відповідача та зобов`язано останнього залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи строком на 10 діб. При цьому відповідач не виконує стосовно нього заборонні приписи, спірну квартиру не залишає на вказаний термін та, більше того, коли позивачі в цей час не пускають його до даного житла, він вибиває вхідні двері, через що останні вимушені пускати його в квартиру. Наведені обставини підтверджують той факт, що протягом вже тривалого часу систематично порушує правила співжиття в даному житлі, своєю поведінкою створив неможливі умови для спільного проживання з ним в даному житлі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, зазначила, що відповідач проживає з ними в одній квартирі АДРЕСА_4 . ОСОБА_3 зловживає спиртними напоями, вчиняє сварки, під час який виражається в її та ОСОБА_2 адресу нецензурною лайкою, погрожує фізичною розправою, веде аморальний спосіб життя. В квартирі створив антисанітарні умови проживання, вона закривається від нього в своїй кімнаті на замок, боїться виходити з кімнати, коли він в квартирі, боїться за своє життя.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засідання позовні вимоги підтримала, пояснила, що відповідач є їїколишнім чоловіком. Вони спочатку з ним та двома дітьми проживали в квартирі АДРЕСА_5 , а її тітка ОСОБА_1 та її бабуся - в квартирі АДРЕСА_4 в тому ж будинку Потім вони переїхали в квартиру АДРЕСА_4 , а ОСОБА_1 та її бабуся - в квартиру АДРЕСА_3 . В квартирі АДРЕСА_4 вони проживають більше 30 років. Коли в квартирі АДРЕСА_3 сталась пожежа і ОСОБА_1 з бабусею переїхали до них, де вони проживали всі разом. Коли її бабуся померла, то залишила заповіт на її ім`я на 1/2 частку квартири АДРЕСА_4 . Відповідач зареєстрований в квартирі АДРЕСА_5 , яка неприватизована. Крім того, за час спільного проживання з відповідачем ними був придбаний дорогий автомобіль, який вона залишила відповідачу, який він може продати та придбати собі житло. Відповідач останні три роки постійно вживає алкогольні напої, веде аморальний спосіб життя, не слідкує за гігієною, вчиняє фізичне та психологічне насилля відносно неї та ОСОБА_1 , яка є особою похилого віку, пошкодив в квартирі всі меблі. В квартирі в одній кімнаті проживає ОСОБА_1 в іншій - вона, а відповідач проживає в кухні, де створив антисанітарні умови. Коли відповідач перебуває в стані алкогольного сп`яніння, то буянить, не дає змоги пройти до кухні та приготувати їжу, палить прямо в квартирі, попіл падає на підлогу, постільну білизну, тому вона боїться, що колись він спалить квартиру. ОСОБА_1 на ніч замикається в своїй кімнаті на ключ, а вона підсуває крісло до дверей, що відповідач в ночі не зайшов до кімнати. Вона боїться за своє життя. Вони з ОСОБА_1 вимушені уходити з квартири, оскільки відповідач поводить себе агресивно, постійно погрожує їм, вона на місяць винаймала житло, а ОСОБА_1 жила у родичів. З весни 2019 року відповідач створив неможливі умови проживання в квартирі, знаходиться в такому неадекватному та агресивному стані, який прогресує кожного дня, що вона боїться за своє життя в прямому сенсі.

Відповідач в судовому засідання позовні вимоги визнав частково, визнав, що останнім часом зловживає спиртними напоями та вчиняє психічне насильство над позивачами, а над позивачем ОСОБА_2 також і фізичне насильство, але вважає, що саме позивачі провокують його на такі дії, чіпляються до нього, вчиняють сварки, не заперечував проти виселення, але просив залишити йому гараж, щоб було де жити.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні зазначила, що є донькою ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та онукою ОСОБА_1 , вона проживає в квартирі АДРЕСА_3 в тому ж будинку, а позивачі та відповідач в квартирі АДРЕСА_4 .Останні три роки відповідач став частіше вживати алкогольні напої, перебив всі меблі в квартирі, поводить себе неадекватно та дуже агресивно в стані алкогольного сп`яніння, в якому знаходиться кожного дня, зламав вхідні двері, позивачі постійно викликають поліцію, мама дуже часто ходить з синцями, відповідач її б`є, ображає її та бабусю нецензурною лайкою, погрожує їм вбивством, навіть погрожував мамі ножом, бабуся часто ночує в неї, часто прибігає до неї, просить допомоги, коли відповідач починає бити маму, боїться відповідача, а мама ходить ночувати до старшої доньки, свідок та позивачі бояться, що він коли-небудь в стані сп`яніння та агресії може вбити позивачів.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні надала показання, відповідно до яких вона є сусідкою сторін, в будинку проживає більше двадцяти п`яти років, відповідач завжди любив випити, останнім часом п`є кожного дня, не виходить з хронічного запою, абсолютно деградував, дуже агресивно поводиться, особисто чула як відповідач постійно ображає позивачів нецензурною лайкою та погрожує вбивством, часто бачить як ОСОБА_1 гуляє допізна у дворі, чекаючи, поки відповідач заспокоїться та засне, боїться йти додому, оскільки той поводить себе агресивно, влаштовує сварки, дуже часто його фактично приносять додому, вибиває двері, коли його не пускають додому, до свідка приходили працівники поліції, опитували з приводу поведінки відповідача, іноді навіть не може діти до квартири, лежить в під`їзді, кричить, буянить, позивачі дійсно бояться за своє життя.

Суд, вислухавши учасників справи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до таких висновків.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 20.04.1993 року, виданого згідно Розпорядження виконкому Олександрійської міської ради від 20.04.1993 року №1464 та Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.01.1996 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Олександрійської нотаріальної контори за реєстровим №1-165, належить на праві спільної часткової власності позивачам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частках.

Згідно архівної довідки №1174 від 11.11.2014 року право власності на 1/2 частку квартири по АДРЕСА_1 належало ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності.

Згідно архівної довідки №353 від 13.04.2020 року право власності на 1/2 частку квартири по АДРЕСА_6 належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 19.01.1996 року.

Згідно відомостей, що містяться в паспортах позивачів та відповідно до довідок про склад сім`ї, виданих ОСББ "Наш Дім 141/5" 13.04.2020 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

25.09.2000 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 шлюб розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 .

З паспорту відповідача вбачається, що він має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_7 .

Постановою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17.02.2014 року відповідача визнано винним за ч.1 ст.173-2 КупАП за вчинення насильства відносно ОСОБА_2 та накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

17.05.2019 року внесені відомості до ЄРДР за фактом вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, а саме, нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_2 .

01.03.2020 року поліцейським СРПП Олександрійського ВП ГУНП в Кіровоградській області винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника ОСОБА_3 відносно постраждалих ОСОБА_2 та ОСОБА_1

24.06.2020 року інспектором СРПП Олександрійського ВП ГУНП в Кіровоградській області винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника ОСОБА_3 серії АА №060068.відносно ОСОБА_6 .

Постановою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 15.04.2020 року відповідача визнано винним за ч.1 ст.173-2 КупАП за вчинення насильства відносно ОСОБА_2 та накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі ст. 157, ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР виселення членів сім`ї власника жилого будинку без надання іншого жилого приміщення допускається, якщо систематичне порушення правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Статтею 64 ЖК Української РСР передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до роз`яснень, даних у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до частини другої та частини четвертої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («KryvitskaandKryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Разом з тим згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява N 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява N 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім`ї на підставі ст.116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до правил ЦПК про допустимість засобів доказування факт застосування таких заходів запобігання має підтверджуватися відповідними доказами.

Отже, судом встановлено, що відповідач проживає у спірному будинку як колишній чоловік позивача, між сторонами існує тривалий конфлікт, систематично створює конфліктні ситуації, регулярні сварки, психічне та фізичне насильство в сім`ї, що порушує правила співжиття і це робить неможливим для проживання з ним в одному будинку, добровільно не бажає звільнити житло позивача, в той же час відповідач має зареєстроване місце проживання

Відповідач ОСОБА_3 не дотримався охоронюваного законом права позивачів на мирне володіння своїм майном, шляхом систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Отже, судом встановлено, що відповідач, проживаючи у будинку поводиться протиправно відносно позивачів.

У зв`язку з неприязними стосунками між власниками квартири та відповідачем виникають систематичні сварки та непорозуміння, у зв`язку з чим у їхні відносини втручаються правоохоронні органи. З огляду на таку ситуацію, з метою запобігання більш важких наслідків неприязних стосунків, слід дійти до висновку, що виселення відповідача зі спірного житлового приміщення переслідує легітимну мету.

Позивачі є власниками будинку і як власники надавали право відповідачу користуватись ним, тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Аналогічний по суті висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року в справі №734/387/15-ц, у постановах Верховного Суду від 15 січня 2020 року справа №740/2457/18, від 26 лютого 2020 року справа №523/8316/17.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідач систематично вчиняє насильство в сім`ї, вчиняє сварки, а заходи запобігання і громадського впливу відносно нього виявилися безрезультатними, чим робить неможливе проживання з позивачами в житловому будинку, який є їх власністю та проживання відповідача в спірному будинку суперечить інтересам власників житла.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що оскільки відповідач є колишнім чоловіком позивача, спільним побутом із позивачем не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційни номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_7 ) про виселення з житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення - задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перешкоди у користуванні житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 шляхом виселення з квартири АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_7 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційни номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Кропивницького апеляційного суду через Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 29 жовтня 2020 року.

Учасники справи:

ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_2 , реєстраційни номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_7 .

Суддя Коліуш Г.В.