ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Каратаєвої Л.О.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2020 року по справі за позовом приватного акціонерного товариства Науково-виробниче об`єднання Созидатель до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги,-

В С Т А Н О В И Л А:

30 жовтня 2018 року ПрАТ НВО «Созидатель» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення збитків в вигляді заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги та судових витрат. Позивач уточнив позов в сторону зменшення суми стягнення, просив суд стягнути з відповідача вказану не сплачену суму збитків з урахуванням їх розрахунку: інфляційній втрати в розмірі 1579, 30 грн. та 3% річних в розмірі 370, 10 грн., а разом 1949, 40 грн. , а також витрати на оплату судового збору (а.с.3-6,107).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2020 року позовні вимоги задоволені. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель» збитки в вигляді заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги станом на 01 жовтня 2018 року в сумі: інфляційні втрати 1579 грн. 30 коп., 3% річних 370 грн. 10 коп., а всього 1949 грн. 40 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель» витрати на судовий збір в сумі 1762 грн. (а.с.123-127).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, відмовивши в повному обсязі (а.с.129-132).

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ПрАТ НВО «Созидатель» є балансоутримувачем будинку АДРЕСА_1 і відповідно до положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надає фізичній особі споживачу житлово-комунальні послуги, що полягають у теплопостачанні, електропостачанні, водопостачанні і водовідведенні та інш. за його місцем проживання.

Відповідач ОСОБА_1 є власником житла і мешкає за адресою АДРЕСА_2 , зареєстрований там же, є абонентом послуг позивача (за місцем мешкання) є саме цей відповідач, що користується житлово-комунальними послугами до його будинку і квартири, з ним не укладено договір і додаткові угоди, встановилися відносини з приводу цих послуг шляхом відкриття особового рахунку та видана розрахункова книжка, цей відповідач частково виконував умови укладеного договору про надання цих послуг щодо їх оплати (до завдання збитків в вигляді боргу і після цього). При цьому позивачем відповідачу роз`яснено порядок користування та оплати за спожиті послуги, відповідач зобов`язався споживати і сплачувати ці послуги у вказаному ним об`єкті нерухомості.

За спожиту послугу теплопостачання, освітлення, утримання прибудинкової території відповідач повністю не розраховувався з позивачем, мається заборгованість.

Під час планової перевірки представниками позивача за місцем фактичного мешкання відповідача виявлена заборгованість: за період з 01 липня 2015 року станом на 30 червня 2018 року, а потім і на 01 жовтня 2018 року складає 7878 грн. 92 коп., внаслідок чого балансоутримувачу і надавачу вказаних послуг завдано збитки, про що був складений акт і розрахунок боргу.

В зв`язку з тим, що відповідачем визнано позов і на час винесення рішення судом основна сума заборгованості погашена, позивачем було уточнено позов в сторону зменшення суми стягнення. Отже, в судове засідання стороною позивача було уточнено період заборгованості: з 01 жовтня 2015 року по 01 жовтня 2018 року, розмір заборгованості 1949 грн. 40 коп.

В добровільному порядку це питання (решта заборгованості) вирішене не було, у зв`язку з чим суд стягнув залишок заборгованості.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувач зобов`язаний забезпечити належні експлуатацію та утримання майна, що перебуває на його балансі.

Отже, позивач взяв на себе зобов`язання щодо належного комунального та експлуатаційного обслуговування будинку, а власники приміщень, в свою чергу зобов`язані укласти відповідний договір з постачальником таких послуг.

Відповідно до положень ст. 156, 162 ЖК Української РСР, власник та члени його сім`ї зобов`язані своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги щомісячно у встановлені строки.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004р. № 1875-IV, в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин, споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно зі ст. 13 Закону, в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Враховуючи конкретні обставини по справі та аналізуючи норми чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для задоволення позову та стягнення заборгованості.

З такими висновками погоджується й колегія суддів, оскільки вони є обґрунтованими, зроблені відповідно до норм матеріального та процесуального права.

З приводу посилань апелянта, щодо незаконного задоволення заяви про зменшення позовних вимог вже після закінчення підготовчого засідання, колегія суддів приймає до уваги, але враховуючи, що вже після прийняття судом заяви та відкриття провадження Відповідачем була сплачена заборгованість, позивач звернувся з позовом про зменшення позовних вимог, для запобігання подвійного стягнення заборгованості, що не порушує права апелянта.

Доводи апеляційної скарги щодо зазначення іншої особи в виписках з особового рахунку також колегія суддів відхиляє, оскільки позивачем надано відзив на апеляційну скаргу в якому виправлено таку помилку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що вищезазначена виписка з особового рахунку не є доказом підтвердження заборгованості, проте, такі твердження апелянта є безпідставними та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки належними та допустимими доказами не підтверджені.

Колегія суддів наголошує, що відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне рішення суду складено 29 грудня 2020 року.

Судді: