Справа № 0907/4254/2012
Провадження № 22-ц/4808/925/20
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Василишин
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.,

суддів: Максюти І.О., Горейко М.Д.,

секретаря Бойчука Л.М.

за участю ОСОБА_1

представника апелянта адвоката Бунича Р.Р.

представника відповідача адвоката Павликівської Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 16 липня 2019 року у складі судді Антоняка Т.М., ухвалене у м. Івано-Франківськ, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат на демонтаж, реконструкцію та добудову житлового будинку і будівництво приміщення колиби, -

в с т а н о в и в:

У березні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування витрат на демонтаж, реконструкцію та добудову житлового будинку і будівництво приміщення колиби.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що на початку 2009 року між ним та відповідачем, з метою створення спільної власності, було досягнуто домовленостей про те, що він за власні кошти здійснить демонтаж, реконструкцію та надбудову двох з половиною поверхів на житловому будинку ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 і будівництво на земельній ділянці ОСОБА_2 нової споруди - приміщення колиби для використання її в подальшому для харчування туристів. Ними було погоджено також, що частки кожного з них у праві спільної власності будуть рівними.

На підтвердження укладеного договору про створення спільної власності, ним за власні кошти були закуплені будівельні матеріали та проведено будівельні та інші роботи для реконструкції та здачі в експлуатації старого будинку. Дані роботи було проведено на суму 1 620 000,00 грн.

Крім того, ним було придбано побутову техніку та меблі для даного будинку та колиби.

У березні 2011 року добудову старого житлового будинку по АДРЕСА_1 у вигляді двох з половиною поверхів та приміщення колиби було завершено.

Проте, після завершення будівництва відповідач своє ставлення до нього змінив і повністю ігнорує укладений між ними договір.

Вважає, що між ним та відповідачем стосовно добудови за власні кошти було досягнуто згоди з усіх істотних умов, тому слід вважати, що згідно статті 368 ЦК України, договір між ними був укладеним.

Посилаючись на те, що у зв`язку із односторонньою відмовою відповідача від взятих на себе зобов`язань по виконанню вказаного договору йому, як стороні, завдано істотної шкоди, крім того, розірванням в односторонньому порядку договору йому заподіяно і моральну шкоду, просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь 1 620 000,00 грн в рахунок відшкодування понесених ним витрат на демонтаж, реконструкцію та добудову житлового будинку і будівництво приміщення колиби по АДРЕСА_1 та моральних збитків в сумі 120 000,00 грн, а всього 1 740 000,00 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 16 липня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі на дане рішення ОСОБА_1 посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, на порушення норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що при розгляді даної справи суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що він та відповідач перебували у родинних відносинах, оскільки він з 2002 року по 2009 рік перебував у фактичних шлюбних відносинах з дочкою відповідача. Відповідно за цей час у них з відповідачем склались довірительські відносини, а тому договір про створення спільної власності, як такий, між ними не укладався.

Вказує, що в матеріалах справи містяться документально підтверджені витрати, які він поніс на демонтаж, реконструкцію та надбудову об`єкту по АДРЕСА_1 на суму 456 647,15 грн. Це ті документально підтверджені витрати, які він зміг представити суду в обґрунтування своїх позовних вимог. Реально роботи проводились господарським способом, а тому на демонтаж, реконструкцію та надбудову до будинку відповідача він поніс значно більші витрати, а саме - 1 620 000,00 грн.

Крім того, на підтвердження факту реконструкції житлового будинку відповідача ним були долучені до матеріалів справи фото будинку з моменту часткового демонтажу конструкції будинку до завершення будівництва.

Вважає, що ним подано до суду докази, які підтверджують факт будівництва ним об`єкту по АДРЕСА_1 та той факт, що він фактично організовував, здійснював та фінансував дані роботи.

Також вважає, що суд першої інстанції повинен був визнати факти, для з`ясування яких була призначена будівельно-технічна експертиза.

Крім того, суд першої інстанції, в порушення статті 89 ЦПК України, жодної оцінки показам свідків не надав.

Зазначає, що законом не передбачено укладення договору про створення спільної власності у письмовій формі. В той час, у даному випадку свідченням того, що між ним та відповідачем була домовленість на створення спільної власності є те, що реконструкція будинку з надбудовою ним проведена, тобто договір відбувся.

Вказує, що у зв`язку з недотриманням відповідачем умов укладеного договору про створення спільної власності він не отримав у власність частину приміщень і змушений звертатись до суду за захистом його порушених інтересів шляхом відшкодування витрат, понесених на добудову його житлового будинку та будівництво приміщення колиби, а також переживати, нервувати, витрачати час та гроші на збирання різного роду з цього приводу документів для доведення перед судом свої правоти.

Крім того, його переживання посилюються й тим, що ОСОБА_2 не вживає будь-яких заходів щоб у добровільному порядку відшкодувати йому понесені витрати, а заперечуючи їхні домовленості про створення спільної власності сам отримує дохід від «зеленого туризму», який мав стати їхньою спільною справою.

Вважає, що оскільки договір про створення спільної власності розірвано в односторонньому порядку з вини відповідача, то останній повинен відшкодувати йому завдану моральну шкоду.

У зв`язку з вищенаведеним, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити.

Відзив на апеляційну скаргу в порядку статті 360 ЦПК України відповідачем не подавався.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та його адвокат апеляційну скаргу підтримали з вищенаведених підстав.

Представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу заперечила, посилаючись на її безпідставність.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами понесення витрат на демонтаж, реконструкцію та добудову житлового будинку і будівництво приміщення колиби по АДРЕСА_1 .

Апеляційний суд погоджується з таким висновком виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 07 жовтня 2008 року ОСОБА_2 , як покупець, придбав у власність житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 286,0 кв.м., житловою площею 68,2 кв.м. (а.с. 53).

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 10 листопада 2004 року, земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 , площею 0,1000 га належить на праві власності ОСОБА_3 (а.с. 54).

З листа Інспекції ДАБК в Івано-Франківській області від 27 листопада 2013 року № 7/9/05-3/2920 вбачається, що з 2009 року по 27 листопада 2013 року дозвільних документів на проведення добудови та реконструкції будинковолодіння АДРЕСА_1 інспекцією не надавалося (а.с. 94).

З відповіді Яремчанської міської ради Івано-Франківської області від 09 грудня 2013 року № 3758/07-24-12 вбачається, що Яремчанською міською радою за період з 2009 року по 09 грудня 2013 року не надавалося дозволів на проведення добудови та реконструкції будинковолодіння АДРЕСА_2 (а.с. 96).

За змістом позову ОСОБА_1 вважає порушеним своє право на отримання грошової компенсації за односторонню відмову відповідача від виконання умов договору про спільну діяльність щодо реконструкції та будівництва колиби. При цьому, позивач вказує, що на початку 2009 року між ним та відповідачем, з метою створення спільної власності було досягнуто домовленості про те, що він за власні кошти здійснить демонтаж, реконструкцію та надбудову двох з половиною поверхів на житловому будинку, що належить відповідачу по АДРЕСА_1 і будівництво на цій же земельній ділянці , яка належить дружині відповідача, нової споруди - приміщення колиби для використання її в подальшому для харчування туристів. Ними було погоджено також, що частки кожного з них у праві спільної власності будуть рівними. Тобто, як вказує позивач, між ним та ОСОБА_2 було укладено усний договір про створення спільної власності.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положеннями статті 208 ЦК України визначені правочини, які підлягають вчиненню у письмовій формі, де у письмовій формі належить вчиняти: правочини між юридичними особами; правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Згідно до вимог ст.218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами.

Положеннями статті 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Статтями 626, 628 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В спірному випадку, позивач не довів суду належними та допустимими доказами факт існування зобов`язання між сторонами.

При цьому, сама по собі наявність витратних документів, які підтверджують здійснення та придбання будівельних та монтажних робіт, зобов`язання сторін, яке доводить позивач, не підтверджує. Навіть за припущення здійснення всіх робіт, про які стверджує позивач по АДРЕСА_1 , докази, які б вказували на існування зобов`язання між сторонами щодо спільної діяльності та невиконання частини зобов`язання відповідачем в матеріалах справи відсутні.

Посилання апелянта на покази допитаних в судовому засіданні свідків, які підтвердили здійснення будівництва та проведення розрахунку за роботу з позивачем та наявність між сторонами спору довірливих відносин в силу родинних відносин, як причина неукладення письмового договору, належними доказами наведених обставин бути не можуть.

Наявність у справі витратних документів, як-то товарних чеків, накладних, договорів та актів виконаних робіт, може бути підтвердженням здійснення ОСОБА_1 витрат на придбання будівельних матеріалів , однак не підтверджує суті зобов`язання між сторонами та його умов.

Окремі накладні та акти виконаних робіт свідчать про відпуск товару ПП "Алексбуд" ОСОБА_1 та готельному комплексу " ІНФОРМАЦІЯ_1 " за адресою: АДРЕСА_1 , (а.с. 15,19,21,22,23,24), однак з огляду на наявні у справі листи ДАБК від 27.11.2013 року та Яремчанської міської ради від 09.12.2013 року, дозвільні документи на будівництво та реконструкцію будинку за вказаною адресою державними органами не видавалися, як і відсутні будь-які дані щодо готельного комплексу " ІНФОРМАЦІЯ_1 ".

Тоді як у засіданні апеляційного суду представник відповідача на запитання суду пояснила, що відповідач не визнає факт укладення з позивачем договору про спільну діяльність та не визнає будь яких зобов`язань щодо повернення коштів за проведені роботи.

Щодо тверджень апелянта про незастосування судом першої інстанції наслідків передбачених ст.109 ЦПК слід зазначити, що визнання обставин, які не встановлено експертизою внаслідок ухилення відповідача від її проведення, могло б мати місце у випадку обгрунтованості позивних вимог.

Таким чином, апеляційний суд прийшов до висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 16 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 02 листопада 2020 року.

Суддя-доповідач Л.В. Василишин

Судді: І.О. Максюта

М.Д.Горейко