Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" грудня 2020 р.

м. Київ

справа № 755/16464/20

провадження № 2/755/6512/20

Дніпровський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді Галагана В.І., за участю секретаря Проценко Н.А.,

учасники справи:

представник позивача - ОСОБА_1 ,

представник відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за кредитним договором, -

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, відповідно до якого просить суд в порядку поділу майна подружжя стягнути з відповідача ОСОБА_4 на його користь 21 700,00 доларів США на відшкодування Ѕ частини виконаного зобов`язання за кредитним договором № КЗН0G015071688, мотивуючи свої вимоги тим, що від з 1996 року перебував у шлюбі з відповідачем ОСОБА_4 , який офіційно було розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21.12.2012 року. Фактичні шлюбні відносини між ним та відповідачем були припинені наприкінці 2004 року. Під час шлюбу 07.04.2003 року позивачем в інтересах сім'ї для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 згідно кредитного договору № КЗН0G015071688 було отримано кредит в АТ КБ «ПриватБанк» в сумі 37 100,00 доларів США. Після фактичного припинення шлюбних відносин позивачем за вказаним кредитним договором з урахуванням 14,04% річних в період з листопада 2004 року по 31.05.2007 року погашено борг за кредитом в повному обсязі в сумі 43 400,00 доларів США. Тобто вказана квартира, що є об`єктом спільного майна подружжя, була придбана за рахунок кредитних коштів, оплату яких здійснено лише позивачем. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20.01.2020 року у справі № 761/44318/17 поділено спільне майно подружжя та присуджено до стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 594 191,15 грн. як частку у спільному майні подружжя від продажу квартири АДРЕСА_2 . Однак вказаним рішенням суду при поділі майна подружжя не було враховано боргові зобов`язання за кредитним договором, судом при поділі спільного майна подружжя не здійснено поділу зобов`язання між подружжям , стягнення певних сум з одного подружжя на користь іншого у зв`язку із погашенням позивачем боргового зобов`язання за свої особисті кошти після фактичного припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства, не було враховано боргові зобов`язання подружжя. Таким чином, враховуючи, що позивачем одноособово виконано зобов`язання за кредитним договором, за яким кошти одержані на придбання спільного з відповідачем майна, але спільні зобов`язання сторін розподілені не були, тому позивач вважає, що половина суми виконаного ним зобов`язання за кредитним договором після припинення шлюбних відносин підлягають відшкодування відповідачем на користь позивача в розмірі 21 700,00 доларів США, тобто Ѕ частина від суми сплаченого кредиту 43 400,00 доларів США, що є предметом спору.

На підставі ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 09 листопада 2020 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів роз`єднано в самостійні провадження. Виділено в самостійне провадження позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за кредитним договором, залишивши номер справи 755/16464/20 (Провадження № 2/755/6512/20). (а.с. 52-53)

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 09 листопада 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за кредитним договором. (а.с. 55-57)

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07 грудня 2020 року підготовче засідання закрито та справу призначено в судовому засіданні до розгляду по суті. (а.с. 63-64)

Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, що містить зміст позовної заяви.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечив в повному обсязі з підстав, що містять письмові пояснення на позовну заяву, долучені до матеріалів справи (а.с. 72-78), додатково зауважив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів самостійного погашення ним кредитної заборгованості за кредитним договором № КЗН0G015071688 від 07.04.2003 року вже після припинення шлюбних відносин із відповідачем. Сторонами окрім вказаного Договору було отримано та погашено кредитні кошти також за кредитним договором, який отримувався задля придбання квартири по АДРЕСА_3 , тому є незрозумілим, який саме кредитний договір погашався позивачем після припинення шлюбних відносин із відповідачем, тому представник вважає позов надуманим та безпідставним.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно положення 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 січня 2020 року у справі № 761/44318/17, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 02 липня 2020 року, в порядку поділу майна подружжя визнано за: ОСОБА_4 право приватної власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_4 ; ОСОБА_3 право приватної власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_4 . Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 594 191,15 грн. як частку у спільній сумісній власності подружжя. В іншій частині позову - відмовлено. (а.с. 26-48)

Так, рішенням суду встановлено, що сторони ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з 23 грудня 1996 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 грудня 2012 року. Від шлюбу сторони мають двох доньок: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . (а.с. 43)

Згідно рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 21 грудня 2012 року сторони ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не проживають разом з 2006 року, спільне господарство не ведуть. (а.с. 43)

Однак, згідно рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 січня 2020 року, дослідивши копії матеріалів цивільної справи №2604/28041/12 судом встановлено, що розгляд цієї справи проводився без участі сторін, особистих пояснень сторони не надавали, матеріали даної справи не містять будь-яких доказів того, що судом при розгляді справи про розірвання шлюбу між сторонами досліджувались обставини того, з якого часу подружжя не проживає разом та не веде спільного господарства.Тому суд погодився з доводами представника позивача про те, що рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 21 грудня 2012 року не має преюдиційного значення щодо встановлення часу, з якого сторони проживають окремо та не ведуть спільного господарства.Разом з тим, наведеними вище показаннями свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 підтверджується припинення спільного проживання сторін з кінця 2004 року та ведення ними з цього часу спільного господарства.(а.с. 44)

Крім того, згідно рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 січня 2020 року, 02 серпня 2016 року між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_12 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким продавець продав квартиру АДРЕСА_2 , продаж вчинено за 2 625 000,00 грн. Дана квартира була набута відповідачем ОСОБА_3 у власність за договором купівлі-продажу квартири від 07 квітня 2003 року. Отже, вона була об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін.(а.с. 33)

За даними Довідок, виданих АТ КБ «ПриватБанк» від 04.09.2020 року, від 22.10.2020 року ОСОБА_3 отримав кредит по річній відсотковій ставці 14,04% на придбання нерухомості згідно кредитного договору № КЗН0G015071688 від 07.04.2003 року на загальну суму 37 100,00 доларів США, вид нерухомості: квартира загальною площею 49,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Кредит погашено в повному обсязі 31.05.2007 року. (а.с. 10, 11)

Крім того в матеріалах справи наявні квитанції на погашення кредиту позивачем ОСОБА_3 : № 26 від 26.08.2005 року на суму 1 000,00 доларів США, № 27 від 26.08.2005 року на суму 400,00 доларів США, № 70 від 24.10.2005 року на суму 1 000,00 доларів США, № 71 від 24.10.2005 року на суму 400,00 доларів США. Однак вказані квитанції не містять даних щодо Кредитного договору, на погашення якого вносились позивачем кошти згідно цих квитанцій. (а.с. 12-15)

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм Цивільного кодексу України підлягають застосуванню норми Сімейного кодексу України.

Разом із тим, нормами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України прямо не врегульовано питання поділу боргового зобов`язання між колишнім подружжям.

Так, відповідно до частини третьої статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина перша статті 21 Сімейного кодексу України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 Сімейного кодексу України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Словник української мови визначає слово «союз» як тісну єдність, тісний зв`язок між ким, чим-небудь [Словник української мови: в 11 томах. - Том 9, 1978. - Стор. 478].

Отже інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду у постанові від 30.06.2020 року у справі № 638/18231/15-ц, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Так, положення статті 60 Сімейного кодексу України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 Сімейного кодексу України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 Сімейного кодексу України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином за постановою Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 року у справі № 638/18231/15-ц, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Велика Палата Верховного Суду вважає слушними доводи Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в ухвалі від 13 листопада 2019 року щодо змісту статті 541 ЦК України, який свідчить про те, що солідарне зобов`язання виникає лише у випадках, встановлених договором або законом. Тобто солідарні зобов`язання виникають лише у випадках, передбачених договором чи актом чинного законодавства (див. наприклад постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц (провадження № 14-81 цс 18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178 цс 18), від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17 (провадження № 14-386 цс 18), від 23 січня 2019 року у справі № 712/21651/12) (провадження № 14-526 цс 18)).

Відповідно до правового висновку, сформованого Великою Палатою Верховного суду у постанові від 30.06.2020 року у справі № 638/18231/15-ц:

«57.Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

58. Таким чином, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.

59. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

60. Той факт, що ОСОБА_2 та ОСОБА_2 не врахували відповідних боргових зобов`язань при укладенні договору про поділ майна подружжя, не може доводити відсутність цих спільних боргових зобов`язань у колишнього подружжя.

61. Таким чином правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

62. Отже, усуваючи наведений законодавчий недолік, Велика Палата Верховного Суду погоджується з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження № 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.

63. Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

64. Таким чином, переведення частини боргу з одного з подружжя на іншого не може відбуватися автоматично і без згоди кредитора на підставі тільки договору чи рішення суду про поділ майна подружжя.

65. Отже, при вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном.

66. Якщо один із колишнього подружжя в повному обсязі виконав зобов`язання, то він у порядку частини першої статті 544 ЦК України має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині.»

Як убачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_3 просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_4 на його користь Ѕ частини виконаного зобов`язання за кредитним договором № КЗН0G015071688 від 07.04.2003 року, укладеним в інтересах сім`ї задля придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 , тобто в сумі 21 700,00 доларів США.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись законодавством України, діючим на час виникнення спірних правовідносин, приймаючи до уваги пояснення представників сторін спірних правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_3 Ѕ частину виконаного зобов`язання за кредитним договором № КЗН0G015071688 від 07.04.2003 року, укладеним в інтересах сім`ї задля придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 , - оскільки в матеріалах справи відсутні платіжні документи на підтвердження самостійного погашення позивачем кредитної заборгованості за кредитним договором № КЗН0G015071688 від 07.04.2003 року після припинення з кінця 2004 року шлюбних відносин із відповідачем ОСОБА_4 , тому суд позбавлено можливості встановити погашену самостійно позивачем суму вказаного кредиту, використаного в інтересах сім`ї, задля подальшого встановлення підстав поділу боргового зобов`язання.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за кредитним договором є необґрунтованим та задоволенню не підлягає в повному обсязі.

В порядку ч. 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з огляду на повну відмову у задоволенні позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 21, 60, 61, 65, 68, 73 Сімейного кодексу України, ст.ст. 368, 544 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 4, 6-13, 82, 89, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за кредитним договором - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасники справи мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення даного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 29 грудня 2020 року.

Суддя: В.І. Галаган