Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" грудня 2020 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Пустовойт Т. В., за участю секретаря судового засідання Родіної Н.В., представника позивачів ОСОБА_1 , відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання угоди недійсною,-

У С Т А Н О В И В:

В лютому 2020 року позивачки звернулись до суду із вказаною позовною заявою, в обґрунтування якої вказали, шо являються громадянами Ізраїлю, їм на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 . Сумісно прийняли рішення подарувати квартиру своєму братові та сину відповідно. У зв`язку з тим, що позивачки проживають в іншій державі, з метою оформлення договору дарування видали довіреність на здійснення їхнього представництва відповідачкою ОСОБА_2 , яка являється матір`ю ОСОБА_7 . На теперішній момент їм стало відомо, що довіреність оформлена на ОСОБА_2 на укладення договору купівлі-продажу квартири. Підписуючи довіреність, ОСОБА_8 та ОСОБА_6 були впевнені, що оформлюють довіреність на укладення правочину дарування. 06.09.2017 року ОСОБА_2 уклала договір купівлі-продажу квартири на ім`я своєї дочки ОСОБА_7 та ОСОБА_4 . Можливість перевірити достовірність угоди була відсутня, оскільки документи на підтвердження укладеної угоди їм не направлялись. На теперішній час, позивачам стало відомо, що відповідачка ОСОБА_7 після розірвання шлюбу з ОСОБА_4 звернулась до суду з позовною заявою про визнання за нею права власності на 1/2 частку спірної квартири, посилаючись на те, що вона її придбала сумісно з чоловіком у шлюбі. Вважають, що ОСОБА_2 навмисно ввела їх в оману відносно суті правочину. Після укладення договору купівлі-продажу квартири, грошей за квартиру ОСОБА_2 досі не виплатила, що підтверджує невиконання нею договірних зобов`язань. Зазначили, що правочин є недійсним в силу норм ст.229 ЦК України під впливом помилки, оформлений на невигідних для них умовах, внаслідок обману та тяжких обставин, у зв`язку з воєнними діями. Остаточно просили визнати договір купівлі-продажу спірної квартири від 06.09.2017 року недійсним та привести сторони в первісний стан.

Позивачки ОСОБА_8 та ОСОБА_6 до судового засідання не з`явились, в матеріалах справи міститься заява з проханням розглянути справу за їх відсутності.

Представник позивачів ОСОБА_1 , яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснила, що проживала з ОСОБА_4 однією сім`єю з 2013 року, шлюб зареєстрували в 2015 року. Відповідачка працювала кондуктором, її чоловік - водієм. ОСОБА_4 запропонував придбати квартиру у його матері на умовах 50/50, за підсумком вона погодилась. Умови договору обговорювали всі разом по скайпу, домовились, що гроші мати відповідачки передасть ОСОБА_9 . Коли надійшли документи від нотаріуса, вона побачила, що довіреність видана з умовою на здійснення продажу квартири саме ОСОБА_4 ОСОБА_8 запевнила, що оскільки квартира придбається у шлюбу, переоформлювати довіреність необхідність відсутня, тому відповідачка погодилась. У вересні 2017 року, перед укладення угоди, заїхали до ОСОБА_10 , якій були передані 10000 доларів США, ніяких розписок не брали, про обставини угоди ОСОБА_10 було все відомо. Також відповідачка надала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що оспорюючи договір купівлі-продажу, позивачі намагаються допомогти ОСОБА_4 уникнути розподілу квартири як спільно придбаного майна подружжя. Позивачі видали довіреність ОСОБА_2 саме на укладення в їхніх інтересах договору купівлі-продажу майна.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила в їх задоволенні відмовити, також зазначила, що ОСОБА_8 доводиться їй колишньою свахою. Позивачка вирішила надіслати їй довіреність з метою здійснення нею в її інтересах продажу квартири її синові. В довіреності було конкретно зазначено, що вона видана на укладення договору купівлі-продажу. Перед тим, як їхати укладати угоду, відповідачка разом з дочкою та ОСОБА_11 заїхали до ОСОБА_12 , якій вона особисто передала 10000 доларів США, розписку на підтвердження факту передачі грошей не взяла, у зв`язку з чим пояснити не змогла. Вказані гроші являлись її особистою власністю, віддавала їх як частку вартості квартири за свою дочку. Договір купівлі-продажу у нотаріуса сторони угоди перечитали, ОСОБА_7 надавала згоду на укладення договору. При укладенні угоди ОСОБА_4 їй грошей не давав.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги визнав, зазначив, що передачі грошових коштів не було, ніхто нікуди не заїжджав та гроші не передавав. Його мати мала намір подарувати квартиру, поставила умову, що квартира має бути продана лише йому. Зі своєю бабцею спілкується мало, ОСОБА_13 була у неї декілька разів. Грошові кошти передавали по усній угоді.

Суд, заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено, що 06.09.2017 року між ОСОБА_2 , яка діяла в інтересах ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , в якості продавців, з одного боку, та покупця ОСОБА_4 з іншого боку, укладено Договір купівлі-продажу квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Саховою М.А.

Згідно п.п.1, 3, 7 цього Договору купівлі-продажу, продавці продали, а покупець купив квартиру АДРЕСА_1 . Продаж вчинено за 70200,00грн., які покупець сплатив продавцям в особі представника повністю до підписання договору. Покупка квартири проводилась за письмовою заявою про згоду дружини покупця - ОСОБА_7 .

Згідно свідоцтва про зміну імені, виданого 02.08.2019 року Кальміуським районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_7 змінила ім`я на ОСОБА_16 .

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_12 пояснила, що ОСОБА_8 доводилась їй невісткою, ОСОБА_15 та ОСОБА_4 доводяться онуками. ОСОБА_7 знає, бачила її два рази в 2015 та 2016 роках на похоронах родичів. Онук та його дружина зі свідком не спілкувались, стосунки не підтримували. ОСОБА_2 бачила у маршрутці, коли вона підміняла дочку. У свідка в квартирі ОСОБА_2 ніколи не була, ОСОБА_7 була в квартирі лише на похоронах та поминках. З позивачкою ОСОБА_8 у свідка гарні відносини. За квартиру невістка їй нічого не казала. Будь-які грошові кошти від ОСОБА_2 свідок ніколи не отримувала.

Відповідно до вимог ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як було зазначено вище, позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір купівлі-продажу є недійсним в силу норм ст.229 ЦК України, вчинений під впливом помилки, оформлений на невигідних для них умовах, внаслідок обману та тяжких обставин, у зв`язку з воєнними діям

Відповідно до ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Частиною 1 ст.229 ЦК України встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

За змістом статей 229-233 ЦК України, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно з ст.ст.77-80 ЦПК України, належними, допустимими та достатніми є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, на підставі них можна встановити дійсні обставини справи, у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказів на підтвердження того, що договір купівлі-продажу, був вчинений внаслідок «обману», «помилки щодо природи правочину» стороною позивача суду не надано. Належних та допустимих доказів на підтвердження існування при укладенні договору «обману» та «помилки», а саме неправильного сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення позивачів, не надано.

Навпаки, позивачі зазначають, що довіреність, видана на ім`я відповідачки ОСОБА_2 з метою укладення останньою від їх імені саме договору купівлі-продажу, що визнається обома сторонами, а тому додаткового доведення не потребує.

Згідно ст.238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Перевіривши матеріали справи та доводи сторін, суд вважає, що позивачі не надали належних і допустимих доказів на підтвердження того, що їх воля була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним оспорюваним договором купівлі-продажу.

Позивачами не доведено наявність помилки щодо природи договору, оскільки вони особисто видали довіреність на ім`я ОСОБА_2 , якій надали право укласти в їхніх інтересах саме договору купівлі-продажу.

Враховуючи встановлені обставини, підстави для задоволення позовних вимог про визнання договору дарування недійсним у відповідності до ст. 229, 230 ЦК України, відсутні.

В той же час, доводи позивачів щодо того, що вони не отримували грошових коштів від продажу спірної квартири не можуть бути підставою для визнання договору недійсним, оскільки повернення коштів отриманих представником від продажу майна являється іншим способом захисту.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що представник укладаючи оспорюваний договір купівлі-продажу, діяв всупереч інтересів позивачів та умисно вступив в зговір з іншою стороною з метою отримання власної або обопільної вигоди, позивачі суду не надали.

Також, в ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження і твердження позивачів, що оспорюваний правочин вчинено ними під впливом тяжкої для них обставини і на вкрай невигідних умовах.

Згідно ч.1 ст.233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочини, які вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Відповідно до правової позиції, яка міститься у постанові ВСУ від 06 квітня 2016 року у справі №6-551цс16 тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини. Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Для того, щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених ст.233 ЦК України, позивачу в сукупності необхідно послатися на такі підстави, які будуть використанні в суді як докази, зокрема: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення в судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні.

Що стосується вкрай невигідних умов, то слід враховувати таке.

Невигідні умови безпосередньо мають бути пов`язані з обставинами вчинення правочину. Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити. Умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними. Тобто такі умови мають бути явно кабальними для особи. Хоча ЦК України і не встановлює, чого саме мають стосуватися умови правочину, однак з аналізу цієї норми випливає, що це насамперед ціна або інші обтяжливі для особи обов`язки.

Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачі послалися на те, що правочин оформлений на невигідних для них умовах, внаслідок обману тяжких обставин, у зв`язку з воєнними діями, як проводяться в Донецькій області.

Позивачами не надано належних та допустимих доказів того, що правочин вчинений ними виключно для усунення та/або зменшення тяжкої обставини, оскільки сам факт проведення військових дій на території Донецької області, не підтверджує наявність такої обставини.

Враховуючи відсутність доказів вчинення правочину виключно для усунення та/або зменшення тяжкої обставини на вкрай невигідних умовах, підстави для задоволення позову з цих підстав також відсутні.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 158, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання угоди недійсною - відмовити.

На рішення може бути подана апеляція до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 18.12.2020 року.

Суддя: Т.В. Пустовойт