ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2020 року

м.Суми

Справа №591/4201/19

Номер провадження 22-ц/816/276/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Собини О. І.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Держава Україна в особі Державної казначейської служби України,

третя особа - старший оперуповноважений в ОВС 1-го сектору ВККОЗ в УСБУ в Сумській області капітан Ємець Михайло Олександрович,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 листопада 2019 року в складі судді Шелєхової Г.В., постановлене у м. Суми Сумської області, повне судове рішення складено 27 листопада 2019 року,

в с т а н о в и в :

У липні 2019 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Молібог Ю.М. звернулась до суду з позовом, який мотивувала тим, що вона є власником автомобіля Hyundai Sonata, 2009 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .

04 жовтня 2016 року зазначений автомобіль під керуванням сина позивачки ОСОБА_2 був заблокований іншими транспортними засобами на проїжджій частині вулиці Герасима Кондратьєва. Старший оперуповноважений ОСОБА_3 з невідомих причин умисно розбив лобове скло автомобіля пістолетом, після чого співробітники прокуратури Харківської області та відділу поліції Харківського ГУНП почали проводити слідчі дії.

12 жовтня 2016 року лобове скло автомобіля було замінено, вартість ремонту становить 2750 грн.

Вказана подія спричинила моральну шкоду позивачці, яка полягала в душевних переживаннях, потребі у заспокійливих засобах.

Посилаючись на зазначені обставини ОСОБА_1 просила стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої працівником Управління служби безпеки України в Сумській області, 7750 грн.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 27 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 задоволений частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 , в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником Управління служби безпеки України в Сумській області в сумі 2750 грн, 1500 грн моральної шкоди та 2768 грн 40 коп. судових витрат.

В іншій частині вимог відмовлено за необґрунтованістю.

У грудні 2019 року Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу на рішення суду, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги Державна казначейська служба України зазначила, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі не врахував відсутності достатніх доказів на підтвердження погіршення самопочуття позивачки, крім того, дійшов помилкових висновків про стягнення завданої позивачці шкоди та судових витрат безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з Єдиного казначейського рахунку, що суперечить правовій позиції, викладеній у Постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року по справі №199/6731/14-ц.

Відзиву на апеляційну скаргу інші учасники справи не подали.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Проте оскаржуване судове рішення не відповідає цим вимогам у повній мірі з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач є власником автомобіля Hyundai Sonata, 2009 року випуску, державний номер НОМЕР_1 (а.с.10).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 02 листопада 2018 року (справа №591/6032/17), яке набрало законної сили, визнано дії старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах першого сектору ВБКОЗ УСБУ в Сумській області Ємця М.О. протиправними в частині розбиття скла автомобіля Hyundai Sonata, 2009 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , що відбулося 04 жовтня 2016 року (а.с.11-14, 15-16).

Вартість робіт із заміни лобового скла автомобіля Hyundai Sonata, 2009 року випуску, становила 2750 грн (а.с.8).

Тобто матеріалами справи підтверджується неправомірність дій вказаної посадової особи органу досудового розслідування та розмір завданої майнової шкоди.

Відповідно до статті 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою ст.1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст.1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст.1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на Державу Україна.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України по справі №6-440 цс 16 від 25 травня 2016 року, та постанові Верховного Суду від 08 серпня 2018 року по справі № 646/7017/14-ц.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, підтверджені доказами, які оцінено у відповідності до вимог процесуального закону, суд першої інстанції правильно застосував положення ст. 1174 ЦК України, відповідно до змісту спірних правовідносин, що виникли між сторонами, визначив склад порушення протиправною поведінкою третьої особи цивільного права позивачки із завданням їй матеріальної та моральної шкоди.

Приймаючи рішення, суд дійшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з держави на користь позивача відшкодування шкоди, заподіяної працівником правоохоронних органів, вчинених ним під час виконання службового обов`язку.

Положеннями п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості і справедливості.

На переконання колегії суддів апеляційної інстанції, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції врахував характер та обсяг моральних страждань позивача, пов`язаних із пошкодженням транспортного засобу, при цьому виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в частині незгоди з розміром завданої позивачці шкоди не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та фактично зводяться до переоцінки доказів у справі.

Проте, апеляційний суд вважає такими, що заслуговують на увагу твердження апеляційної скарги про те, що кошти на відшкодування шкоди підлягають стягненню з Державного бюджету України, а не безпосередньо з Державної казначейської служби України, з огляду на наступне.

Відповідно до статей 2, 1174 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави є держава Україна.

Відповідно до пунктів 1, 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету). Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16).

На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про стягнення коштів на відшкодування майнової, моральної шкоди та судових витрат безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За встановлених обставин, погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ухваленим на користь позивачки, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, змінивши резолютивну частину рішення, стягує відшкодування шкоди та судові витрати з Державного бюджету України, а не з Державної казначейської служби України.

Враховуючи те, що справа є малозначною у розумінні п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України, відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 27 листопада 2019 року змінити, виклавши його резолютивну частину в такій редакції:

«Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1500 грн компенсації моральної шкоди, 2750 грн відшкодування майнової шкоди та 2768 грн 40 коп. судових витрат».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - В.І. Криворотенко

Судді : О.Ю. Кононенко

О.І. Собина