Справа № 309/331/18
Провадження № 2/309/320/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2020 року м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської області

в складі: головуючого-судді: Орос Я.В.

за участю секретаря : Соймик Н.І.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хуст цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання з спадкодавцем та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання з спадкодавцем та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_5 . Спадкоємцями першої черги є вона та діти ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 1992 р.н.

Батьки її покійного чоловіка також померли: батько ОСОБА_8 - ІНФОРМАЦІЯ_3 , мати ОСОБА_9 - 5 квітня 2013 року.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим Хустською державною нотаріальною конторою 14.11.2011 року за реєстровим № 1-1274, ОСОБА_5 належала на праві власності 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_1 . Дана частина будинку належала його батькові ОСОБА_8 на праві власності за договором дарування від 30.05.1967 р., посвідченим Хустською держнотконторою за реєстровим № 2388. Право власності ОСОБА_5 зареєстровано в Хустському ДБТІ 14.12.2011 р. Цей будинок був місцем його постійного проживання, в цьому будинку проживала їх сім`я після одруження.. Після смерті матері її чоловіка ОСОБА_9 відкрилась спадщина, до складу якої входили житловий будинок на АДРЕСА_2 ) в 1/ 2 частці, яка належала ОСОБА_10 за договором дарування від 30.05.1967 р., посвідченим Хустською держнотконторою за реєстровим № 2388, житловий будинок АДРЕСА_3 ) в 1/2 частці за свідоцтвом про право на спадщину, виданим Хустською державною нотаріальною конторою 04.10.2006 року, зареєстрованим у реєстрі за № 2587, та договором про розподіл спадкового майна, посвідченим Хустською державною нотаріальною конторою 04.10.2006 року за реєстровим № 2590, та земельна ділянка кадастровий номер :01:019:0058 розміром 0,0529 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за тою ж адресою в 1/2 частці.

Її покійний чоловік не поспішив оформити свої спадкові права після смерті матері, адже він був впевнений, що є спадкоємцем, що прийняв спадщину. А невдовзі після смерті матері він занедужав, хвороба знесилювала його, питання спадщини відступило на другий план. Він звертався до лікарів, проходив обстеження, лікування не допомагало. 2016 року йому встановили діагноз - злоякісна пухлина. Коли наприкінці 2016 року після лікування його стан трохи покращився, він звернувся до Хустської державної нотаріальної контори, де йому повідомили, що після смерті його матері ОСОБА_9 відкрита спадкова справа за заявою ОСОБА_4 нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Джуга М.В. і тому йому потрібно звертатися до нотаріуса, у якого зареєстрована спадкова справа.

Він звернувся до нотаріуса Джуга М.В., яка повідомила йому, що спадщину після смерті ОСОБА_9 прийняв ОСОБА_4 - внук померлої, йому 20 вересня 2014 року видано свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частку будинку на АДРЕСА_1 , на 1/2 частку будинку на АДРЕСА_4 , на 1/2 частку земельної ділянки за адресою АДРЕСА_4 . Оскільки інші особи у встановлений строк 6 місяців після відкриття спадщини з заявою про прийняття спадщини ОСОБА_9 не звернулись і відомостей про наявність інших спадкоємців у нотаріуса не було, то нотаріусом видані свідоцтва про право на спадщину спадкоємцю, який таку заяву подав.

Нотаріусом рекомендовано звернутись до суду за визначенням додаткового строку для прийняття спадщини до Хустського районного суду за наявності поважних причин пропущення встановлених Цивільним кодексом строків. Її чоловік почав збирати документи для того, щоб довести, що йому не потрібно відновлювати строки для прийняття спадщини матері, тому що покійна мати останні більш як шість місяців життя постійно проживала разом з ним у будинку АДРЕСА_1 , а тому для прийняття спадщини йому не обов`язково було подавати заяву нотаріусу про прийняття спадщини, оскільки він відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину, адже заяву про відмову від спадщини матері він не заявляв.

У січні 2017 року чоловіку зробили операцію, після чого перебіг хвороби ускладнився, його самопочуття з кожним днем погіршувалось. ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік помер.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

До 2001 року ОСОБА_11 проживала на АДРЕСА_1 разом зі своїм сином ОСОБА_5 2001 року ОСОБА_10 перейшла жити в будинок на АДРЕСА_4 , оскільки стала проживати з ОСОБА_12 , про це свідчить відмітка у будинковій книзі для прописки громадян, що проживають в буд. АДРЕСА_3 про її прописку в цьому будинку 23.03.2001 року. 09 серпня 2001 року вона розірвала шлюб з ОСОБА_8 і взяла дошлюбне прізвище ОСОБА_13 . 15.11.2001 року ОСОБА_14 і ОСОБА_12 уклали шлюб. Під прізвищем ОСОБА_15 вона перепрописалась у цьому будинку 07.02.2004 року. Тут ОСОБА_9 та ОСОБА_12 проживали до квітня 2012 року.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_12 помер. Невдовзі після його смерті ОСОБА_9 раптово захворіла. Хвороба навально прогресувала, стан її здоров`я швидко погіршувався, внаслідок чого їй стала потрібна постійна допомога і догляд, і з липня 2012 року вона перейшла жити до них - в будинок на АДРЕСА_1 .

У середині листопада 2012 року на її прохання її чоловік повністю перевіз до них усі її речі і вона уже ніколи не в поверталася до будинку на вул. Братів Шерегіїв, оскільки хвороба невтримно забирала від неї сили. Останніх три місяця вона була вже фізично неспроможна доглядати себе, вільно пересуватися, майже не вставала з ліжка і потребувала сторонньої допомоги. ІНФОРМАЦІЯ_5 вона померла і з цього будинку вони її поховали власними силами і оплатили своїм коштом всі ритуальні послуги.

Як з`ясувалося пізніше, відповідач ОСОБА_4 не повідомив нотаріуса про те, що крім нього у померлої ОСОБА_9 є ще інший спадкоємець. На усі правовстановлюючі документи щодо спадкового майна він виготовив дублікати, повідомивши нотаріусу, що оригінали цих документів, оригінали інших особистих документів померлої ОСОБА_9 , будинкові книги на спадкові житлові будинки зникли невідомо де. Між тим усі ці документи після смерті матері зберігалися з іншими її особистими речами за останнім місцем її проживання в будинку АДРЕСА_1 . Увесь свій архів, який вона перевезла з будинку на АДРЕСА_4 , вона передала її чоловікові.

Прийнявши спадщину після смерті її чоловіка ОСОБА_5 , вона як спадкоємець одержала у спадок право на спадщину нерухомого майна, що увійшло до складу спадщини його матері ОСОБА_9 , що він його одержав у спадщину як спадкоємець першої черги за законом фактично, але не встиг оформити юридично.

У своєму позовні позивач просила суд , встановити факт спільного проживання ОСОБА_5 разом зі спадкодавцем ОСОБА_9 на час відкриття спадщини останньої 05 квітня 2013 року та визнати недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом реєстр. № 474, № 472, № 473, видані 20 вересня 2014 року приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Джуга М.В. ОСОБА_4 на 1/2 частку житлового будинку, що розташований на АДРЕСА_1 на 1/2 частку житлового будинку, що розташований на АДРЕСА_4 , на 1/2 частку земельної ділянки кадастровий номер :01:019:0058, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Ухвалою Хустського районного суду від 21 березня 2018 р. прийнято до розгляду зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину .

Зустрічні позовні вимоги вмотивовані тим, що до спадкового майна на яке претендує також і позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 входить житловий будинок , що розташований в АДРЕСА_1 . До матеріалів первісної позовної заяви приєднано копію свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.11.2011 року , яке було видано ОСОБА_5 , чоловіку позивачки за первісним позовом , на 1/2 частку житлового будинку в АДРЕСА_1 . Вказане свідоцтво видано державним нотаріусом Хустської державної нотаріальної контори Турчин В.Ф. Вказане свідоцтво було видано незаконно з порушенням його прав, як спадкоємця, після смерті його батька ОСОБА_16 .

Вказаний житловий будинок в АДРЕСА_1 належав на підставі договору дарування від 30.05.1967 року його бабусі ОСОБА_10 та дідусеві ОСОБА_8 в рівних 1/2 частинах. ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_8 та ОСОБА_10 розлучилися. ІНФОРМАЦІЯ_7 помер дідусь ОСОБА_8 та після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частку вище вказаного житлового будинку. Спадкоємцями першої черги після його смерті були два його сини ОСОБА_5 , який отримав оспорюване свідоцтво про право на спадщину (чоловік позивачки за первісним позовом) та його батько ОСОБА_16 . Його батько ОСОБА_16 фактично прийняв спадщину після смерті свого батька, оскільки на момент смерті спадкодавця проживав і був прописаний у даному житловому будинку , після смерті спадкодавця проживав у будинку , тим самим вступив в управління та володіння спадковим майном , а тому є таким , що фактично прийняв спадщину.

Однак при видачі свідоцтва про право на спадщину від 14.11.2011 року державним нотаріусом Хустської державної нотаріальної контори Турчин В.Ф. вказана обставина не була встановлена та по цій причині не було встановлено наявність ще одного спадкоємця , який має право на спадщину. Його батько ОСОБА_16 помер ІНФОРМАЦІЯ_8 та фактично прийняв спадщину після смерті свого батька на 1/4 частину житлового будинку в АДРЕСА_5 та в свою чергу , оскільки він після смерті свого батька ОСОБА_16 належно прийняв спадщину та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, він має право на частку, яку успадкував його батько.

Відповідно до ч.1 ст.1276 ЦК України якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія).

По причині видачі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.11.2011 року на ім`я ОСОБА_5 на 1/2 частку житлового будинку в АДРЕСА_1 він не може реалізувати своє право на оформлення спадщини після смерті свого батька на вище вказану частку майна .

Оскільки нотаріусом було 14.11.2011 року видано свідоцтво про право на спадщину без врахування права його батька та його прав , він змушений звернутися до суду із позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом виданого державним нотаріусом Хустської державної нотаріальної контори Турчин В.Ф. 14.11.2011 року .

В судовому засіданні позивач за первісним позовом ОСОБА_1 її представник ОСОБА_2 свої позовні вимоги підтримали покликаючись на наведені в ній обставини та просять їх задоволити. В задоволенні зустрічних позовних вимог просили відмовити покликаючись на наведені у відзиві обставини.

У своєму відзиві на зустрічний позов відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 вказала, що відповідно до пунктів 1 та 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року і застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. До правовідносин, що виникли до набрання чинності ЦК України 2004 року застосовуються норми Цивільного кодексу УРСР 1963 року.

Згідно зі ст. 549 ЦК 1963 р. для визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину необхідно, що він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або щоб він подав нотаріальному органові за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Тобто, до спадщини, яка відкрилась до набрання чинності новим ЦК 2003 р., застосовуються положення цивільного законодавства щодо встановлення факту прийняття спадщини. Доказів на підтвердження факту прийняття спадщини батьком ОСОБА_4 - ОСОБА_16 після смерті діда ОСОБА_8 (заяви про прийняття спадщини, поданої до державної нотаріальної контори, або рішення суду про встановлення факту прийняття спадщини) ОСОБА_4 до зустрічної позовної заяви не надано. Стверджуючи, що ОСОБА_16 фактично прийняв спадщину ОСОБА_8 , яка відкрилась після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 , позивач за зустрічним позовом не підтвердив це належними, допустимими і достовірними доказами .

Позивач також стверджує, що по причині видачі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину законом від 14.11.2011 року на ім`я ОСОБА_5 на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 він не може реалізувати своє право на оформлення спадщини після смерті свого батька на вищевказану частку майна, не зважаючи на те, що після смерті свого батька ОСОБА_16 27 березня 2006 року належно прийняв спадщину та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом. Однак йому ніщо не заважало це зробити - отримати свідоцтво про право на спадщину на частку свого батька ще в іншому майні, крім того, на яке він оформив свої права у 2006 році за свідоцтвом про право на спадщину та договором про поділ спадкового майна від 04 жовтня 2006 року, адже для цього навіть не обов`язково йти до суду.

ОСОБА_4 оформив свої спадкові права щодо спадщини батька ОСОБА_16 одразу ж після спливу шести місяців з дня відкриття спадщини - 04 жовтня 2006 року. ОСОБА_5 отримав оспорюване свідоцтво про право на спадщину 14 листопада 2011 року. Тобто як ОСОБА_16 з 2003 року по 2011 рік, так і ОСОБА_4 з 2006 року до 2011 року мали достатньо часу і ніким не займане право заявити про спадкові права на спадщину на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1 , що вважали спадщиною свого батька. Відтак, ОСОБА_1 не визнає зустрічний позов ОСОБА_4 .

В судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом та представник позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 первісні позовні вимоги не визнала , просила суд відмовити в їх задоволенні покликаючись на наведені у відзиві на позовну заяву обставини , а зустрічні позовні вимоги задоволити в повному обсязі.

У своєму відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначила, що у позовній заяві позивач ОСОБА_1 зазначає , що на момент своєї смерті ОСОБА_10 проживала за адресою АДРЕСА_1 та разом з нею проживав ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_9 , при цьому позивачка стверджує, що у звязку з цим відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України її чоловік ОСОБА_5 є таким , що фактично прийняв спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_10 та позивачка в свою чергу є спадкоємцем після смерті свого чоловіка.

Однак вказані твердження не відповідають фактичним обставинам та суперечать письмовим доказам , що містяться в матеріалах даної цивільної справи та подані самою позивачкою , оскільки відповідно до будинкової книги на будинок за адресою АДРЕСА_4 , копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.10.2006 року померла ОСОБА_17 проживала і була зареєстрована за адресою АДРЕСА_4 , а ОСОБА_5 у даному будинку не проживав і не був зареєстрований .

Також відповідач заперечує обставини , про які зазначає позивач , що до дня своєї смерті ОСОБА_17 проживала тривалий час у будинку по АДРЕСА_1 разом із ОСОБА_5 . Позивач - заперечує доводи позивача , що ОСОБА_5 фактично прийняв спадщину після смерті ОСОБА_18 .

Оскільки приватний нотаріус Джуга М.В. встановила відповідно до даних про реєстрацію постійного місця проживання померлої ОСОБА_10 за адресою АДРЕСА_6 та відповідно до акту депутата Хустської міської ради , що на момент смерті вона проживала за вище вказаною адресою одна та оскільки протягом 6 місяців ніхто не подавав заяву про прийняття спадщини (окрім відповідача по справі), то відповідно було правомірно визначено коло спадкоємців та відповідно до вимог чинного законодавства були видані оспорювані позивачем свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_4 .

В судовому засіданні допитана з дотриманням вимог ст..230 ЦПК України та будучи попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань свідок ОСОБА_19 , суду ствердила, що ОСОБА_9 постійно їй говорила, що хоче жити з ОСОБА_1 . Вона точно знає , що з 25 листопада 2012 року та до дня смерті ОСОБА_9 проживала разом з ОСОБА_1 .

В судовому засіданні допитана з дотриманням вимог ст..230 ЦПК України та будучи попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань свідок ОСОБА_20 суду ствердила, що ОСОБА_9 проживала в АДРЕСА_6 та приблизно за 1-2 місяці до дня своєї смерті перейшла проживати до ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні допитана з дотриманням вимог ст..230 ЦПК України та будучи попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань свідок ОСОБА_21 суду ствердила, що вона є матірю ОСОБА_1 та їй достовірно відомо , що ОСОБА_9 з 25 листопада 2012 року проживала разом з її донькою, яка її доглядала та після смерті похоронила .

В судовому засіданні будучи допитаним з дотриманням вимог ст..230 ЦПК України та будучи попередженим про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань свідок ОСОБА_22 суду ствердив, що він є батьком позивача ОСОБА_1 і йому відомо , що його сваха ОСОБА_9 жила у своєму будинку , однак коли захворіла його донька забрала її до себе , де вона прожила рік до дня своєї смерті.

В судовому засіданні будучи допитаним з дотриманням вимог ст..230 ЦПК України та будучи попередженим про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань свідок ОСОБА_23 суду ствердив, що ОСОБА_9 була його сусідкою та постійно проживала навпроти його будинку в АДРЕСА_6 та була колегою його мами. Його мама постійно ходила до ОСОБА_9 допомагала їй у домашніх справах, оскільки ОСОБА_9 була хворою . Одного разу, точної дати не пам`ятає,однак то була рання весна 2013 року до нього підійшла його мати та повідомила , що їй передзвонила ОСОБА_9 та повідомила, що вона впала і не може піднятися та поросила його піти до неї. Підійшовши до будинку двері були зачинені і він на прохання його матері вимушений був вибити двері. Зайшовши у будинок , вони побачили на землі ОСОБА_9 , яка не могла піднятися . Він підняв ОСОБА_9 поклав на ліжко та повідомив її сина. Або того дня або наступного син ОСОБА_9 ОСОБА_5 забрав її до себе. Через тиждень або два він дізнався , що ОСОБА_9 померла.

В судовому засіданні будучи допитаним з дотриманням вимог ст..230 ЦПК України та будучи попередженим про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань свідок ОСОБА_24 суду ствердив, що покійна ОСОБА_9 постійно проживала сама в АДРЕСА_6 . В січні 2013 року на різдвяні свята він відвозив на автомобілі свою дружину, а також ОСОБА_4 до неї колядувати. ОСОБА_9 хворіла та тісно спілкувалася зі своєю сусідкою ОСОБА_25 , яка її доглядала . З березня 2013 року коли стан здоров`я ОСОБА_9 погіршився вона переїхала проживати до свого сина ОСОБА_5 на АДРЕСА_1 де через місяць померла.

В судовому засіданні допитана з дотриманням вимог ст..230 ЦПК України та будучи попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань свідок ОСОБА_26 суду ствердила, що ОСОБА_9 постійно проживала в АДРЕСА_6 . В січні 2013 року на Різдво вона була у ОСОБА_9 колядувати та спілкувалася з нею. Про те , що ОСОБА_9 перейшла проживати до свого сина ОСОБА_5 в будинок АДРЕСА_1 вона дізналася у березні 2013 року, а у квітні 2013 р. ОСОБА_9 померла.

В судовому засіданні допитана з дотриманням вимог ст..230 ЦПК України та будучи попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань свідок ОСОБА_27 суду ствердила, що вона проживає разом з чоловіком ОСОБА_4 в АДРЕСА_1 . ОСОБА_9 одна постійно проживала в АДРЕСА_6 . Вона часто спілкувалася з нею та приходила в гості, зокрема була у неї на Різдво у 2013 році. У будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_9 проживала лише з березня 2013 року.

В судовому засіданні допитана з дотриманням вимог ст..230 ЦПК України та будучи попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань свідок ОСОБА_25 суду ствердила, що її покійна подруга ОСОБА_9 постійно проживала по сусідству з нею в АДРЕСА_6 . В березні 2013 року їй зателефонувала ОСОБА_9 та повідомила , що вона впала та не може піднятися. Вона попросила свого сина та разом з ним пішла до ОСОБА_9 . Оскільки двері були закриті вона сказала сину вибити двері. Зайшовши у кімнату вона побачила лежачу ОСОБА_9 на землі. Наступного дня її до себе забрав сина ОСОБА_5 , який і раніше пропонував їй переїхати проживати до нього, однак ОСОБА_9 відмовлялася. Через декілька тижнів вона дізналася, що ОСОБА_9 померла.

В судовому засіданні допитана з дотриманням вимог ст..230 ЦПК України та будучи попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань свідок ОСОБА_28 суду ствердила, що вона будучи дільничним лікарем одного разу була на виклик до ОСОБА_9 , в АДРЕСА_1 .

Заслухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що первісний позов не підлягає до задоволення а зустрічний позов підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї

Тобто, за змістом цієї правової норми, суд повинен встановити, зокрема, місце проживання спадкодавця на день його смерті; чи було це місце постійним або тимчасовим; чи проживав разом із спадкодавцем до його смерті позивач; характер та період його проживання із спадкодавцем.

Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

В статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини;

Таким чином, місце проживання необхідно відрізняти від місяця перебування фізичної особи.

В судовому засіданні встановлено, та сторонами не заперечується, що до дня своєї смерті ОСОБА_9 була зареєстрована в АДРЕСА_6 . Дана обставина також підтверджується оглянутими в судовому засіданні письмовими доказами, зокрема свідоцтвом про право на спадщину 04.10.2006 р. ( а.с.15), договором про розподіл спадкового майна від 04.10.2006 р. ( а.с.16) та ін..

В судовому засіданні допитані з дотриманням вимог ст..230 ЦПК України та будучи попередженими про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань свідки ОСОБА_23 , ОСОБА_25 , ОСОБА_24 , ОСОБА_27 , ОСОБА_26 а також ОСОБА_20 суду ствердили , що покійна ОСОБА_9 постійно проживала в АДРЕСА_7 проживала не більше одного місяця.

ВС у своїй постанові від 23.12.2019 у справі № 303/1816/17 зазначив , що для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним.

За наведених обставин, суд вважає , що ОСОБА_9 у будинку АДРЕСА_1 проживала тимчасово, та дане проживання було вимушене та пов`язане зі станом її здоров`я, а тому суд не може констатувати факту постійного проживання ОСОБА_5 разом із спадкодавцем ОСОБА_9 на час відкриття спадщини, а тому вимоги в цій частині не підлягають до задоволення.

Суд критично надає оцінку показам свідків ОСОБА_21 , та ОСОБА_19 , дані ними в судовому засіданні, що покійна ОСОБА_9 саме з 25 листопада 2012 року проживала разом з ОСОБА_1 . Також суд надає критичну оцінку показам свідка ОСОБА_22 , які не узгоджуються з показами ОСОБА_21 , та ОСОБА_19 , а саме , що ОСОБА_9 проживала у його доньки ОСОБА_1 рік до смерті.

Згідно із частиною другою статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частинами 1 та 3 статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст. 1270 ЦК України).

Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

У своєму позові ОСОБА_1 ствердила, що її чоловік ОСОБА_5 до дня своєї смерті 13.05.2017 року звертався до нотаріуса, мав намір і бажання оформити спадщину після смерті матері ОСОБА_9 , однак на підтвердження цього не надала суду жодних належних допустимих доказів про це (листи, звернення, довідки тощо.)

За наведених обставин слід констатувати, що ОСОБА_5 на протязі чотирьох років не вчинив жодних дій щодо оформлення своїх спадкових прав після смерті своєї матері ОСОБА_9 а отже є таким , що не прийняв спадщину.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Не підлягають до задоволення і позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину виданого 20.09.2014 року ОСОБА_4 , оскільки позивачем в судовому засіданні не подано жодних доказів та доведено саме право її чоловіка ОСОБА_5 на спадщину за померлою матірю ОСОБА_9 , а отже не доведено порушення прав ОСОБА_5 та позивача ОСОБА_1 видачею свідоцтва право на спадщину від 20.09.2014 року відповідачу ОСОБА_4 .

В судовому засіданні під час судових дебатів представник позивача ОСОБА_3 просила суд також відмовити в задоволенні позову внаслідок пропуску строків позовної давності передбачені ст.267 ЦК України.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

У даному випадку суд відмовляє у позові внаслідок недоведеності позову, що є взаємовиключною підставою, а тому не вбачає підстав для відмови у позові на підставі ст. 267 ЦПК України.

Що стосується зустрічних позовних вимог , то суд вважає, що зустрічні позовні вимоги слід задоволити виходячи з наступного .

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.11.2011 року ОСОБА_5 отримав у спадщину 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , яка належала його батькові ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_10 ( а.с.19).

Успадкована частина будинку належала батькові ОСОБА_5 - ОСОБА_8 на праві власності за договором дарування від 30.05.1967 р., посвідченим Хустською держнотконторою за реєстровим № 2388. Право власності ОСОБА_5 зареєстровано в Хустському ДБТІ 14.12.2011 р.( а.с.13-14)

З дослідженої в судовому засіданні оригіналу будинкової книги вбачається, що в житловому будинку АДРЕСА_1 з 03.06.1986 р. по 12.07.2006 значиться зареєстрованим батько ОСОБА_4 - ОСОБА_16 який був сином ОСОБА_8 та який фактично прийняв спадщину за своїм батьком, оскільки був зареєстрований у вказаному будинку.

Згідно з пп. 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, положення зазначеного Кодексу застосовується до тих прав і обов`язків, що виникли до набрання чинності Кодексом або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої цього Кодексу «Спадкове право`застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Для оформлення права на спадщину необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, тобто протягом шести місяців з дня відкриття спадщини після смерті спадкодавця, який помер до 01 січня 2004 року, фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини (ст. 549 ЦК УРСР ).

Відповідно до ст.ст.548, 549 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України N18/5 від 14.06.1994 р., яка діяла на час відкриття спадщини, передбачала, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Оспорюване свідоцтво видано на підставі поданої ОСОБА_5 заяви, оригінал якої від 14 листопада 2011 р., досліджено в судовому засіданні, та в якій він вказав, що за вказану інформацію несе персональну відповідальність і, що крім нього інших спадкоємців у померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 немає.

За наведених вище обставин, суд вважає, що нотаріус при видачі свідоцтва про спадщину від 14.11.2011 року належним чином не перевірив наявність ще одного спадкоємця окрім ОСОБА_5 а саме ОСОБА_16 та помилкового видав свідоцтво на ? частину будинку лише ОСОБА_5 ..

Згідно зі ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені у п. 27 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає за необхідне визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом видане 14.11.2011року ОСОБА_5 на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 державним нотаріусом Хустської державної нотаріальної контори Турчин В.Ф. за реєстровим № 1-1274.

Про видачу оспорюваного за зустрічним позовом свідоцтва про право на спадщину виданого 14.11.2011 року ОСОБА_5 на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 державним нотаріусом Хустської державної нотаріальної контори Турчин В.Ф. за реєтровим написом №1-1274 позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 дізнався після ознайомлення із первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання з спадкодавцем та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, а тому суд вважає за необхідне відповідно до ст.261 ч.1 , ст.267 ч.5 ЦК України поновити ОСОБА_4 строки позовної давності для звернення до суду із зустрічними вимогами.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України ст. 261, 267, ЦК України суд ,

УХВАЛИВ:

В задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання з спадкодавцем та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину відмовити.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину задоволити

ОСОБА_29 недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом видане 14.11.2011року ОСОБА_5 на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 державним нотаріусом Хустської державної нотаріальної контори Турчин В.Ф. за реєстровим № 1-1274 .

Рішення може бути оскаржене до Закарпатського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, в цей же строк з дня його отримання через Хустський районний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Хустського

районного суду: Орос Я.В.