ПОСТАНОВА

Іменем України

25 червня 2020 року м. Кропивницький

справа № 404/4699/19

провадження № 22-ц/4809/795/20

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Єгорової С. М. (суддя-доповідач), суддів: Дьомич Л. М., Карпенка О. Л., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 03 лютого 2020 року у складі головуючої судді Варакіної Н. Б.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

У липні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 37 524,49 грн за кредитним договором № б/н від 27.04.2015.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідно до укладеного між сторонами договору № б/н від 27.04.2015 відповідач отримав кредит у розмірі 14298,44 грн, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом.

Відповідач станом на 13.05.2019 порушив умови кредитного договору і має прострочену заборгованість на загальну суму 37524,49 грн, яка складається із: - заборгованості за кредитом 10 47,25 грн; - заборгованості за процентами за користування кредитом 5805,40 грн; - заборгованості за пенею та комісією 16639,82 грн; - штрафу 4132,02 грн (відповідно до п.2.2 Генеральної угоди).

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 03 лютого 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 10947,25 грн заборгованості, та 560,43 грн судового збору.

В задоволенні вимог про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом - 5805,40 грн, заборгованості за пенею та комісією 16639,82 грн, штрафу 4132,02 грн - відмовлено.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що підлягають стягненню лише фактично отримані і використані кредитні кошти, які відповідач добровільно не повертає, розмір відсотків та нейстойки між сторонами не погоджений, оскільки у заяві позичальника відсутні дані про це.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставить питання про скасування вказано судового рішення в частині про відмову у задоволенні позовних вимог, та ухвалення в цій частині нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Зазначало, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Не враховано, що заборгованість відповідача виникла через не виконання Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 27.04.2015.

В Генеральній угоді чітко зазначені умови кредитування, в тому числі щодо сплати процентів та штрафів, база їх нарахування, спосіб сплати та строки.

У пункті 2.1 Генеральної угоди сторони погодили, що Банк надає Позичальнику строковий кредит в сумі 14298,44 грн, на строк 36 місяців з 27.04.2015 по 30.04.2018, шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі, в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті процентів в розмірі 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту у вказані в заяві, умовах та правилах строки.

Згідно з п.2.2 Генеральної угоди, при порушенні Позичальником строків погашення заборгованості, вказаних в даній Генеральній угоді, Умовах та Правилах, більше ніж на 31 день, по зобов`язанням, строк яких не наступив, сторони погодили, що строк повернення кредиту вважається 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує Банку штраф в розмірі 4132,02 грн.

Також позивач зазначив, що підписавши Генеральну угоду відповідач підтвердив, що він ознайомився і згоден з Умовами та Правилами, а також отримав повну інформацію про умови кредитування.

Відповідно до п.2.8 Генеральної угоди, при порушенні Позичальником зобов`язань з погашення кредиту, Позичальник сплачує Банку пеню, розмір якої вказано в Умовах та Правилах, за кожен день прострочення.

Вважає, що відсутність підпису позичальника на умовах та правилах не свідчить про не укладеність договору, позаяк суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (ч. 4 ст. 19 ЦПК).

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК).

У порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій ст. 274 ЦПК України (ч.ч.1-2 ст. 274 ЦПК).

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення скасуванню в оскарженій частині.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.

Відповідно до фотокопії анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг від 06.06.2007 року ОСОБА_1 виявив бажання отримувати послуги АТ КБ «ПриватБанка», одержати кредитну картку «Універсальна», 30 днів пільгового періоду", зі сплатою 22,8% річних за користування кредитом, комісію 1%, дані про обраний ліміт (розмір) кредиту не зазначені (а.с.5).

Згідно долученої до позовної заяви копії Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт від 27.04.2015 з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договорам № SAMDN40ОТС000025608 від 06.06.2007 між ПАТ КБ «ПриватБанка» та ОСОБА_1 укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та, з урахуванням зменшення її розміру, визначено заборгованість по відсоткам на 3500,71 грн, комісію на 0,0 грн, пеню на 0,0 грн, штраф на 631,31 грн, що підлягає поверненню до 30.04.2018 року. ОСОБА_1 своїм підписом підтвердив свою згоду на те, що ця Генеральна угода разом з Умовами та правилами, тарифами складає між сторонами кредитний договір (а.с.6).

При укладенні вказаної Генеральної угоди від імені ПАТ КБ «ПриватБанка» було використано факсимільне відтворення підпису голови правління ПАТ КБ "ПриватБанк"

ОСОБА_2 , а також відтворено відбиток печатки ПАТ КБ "ПриватБанк" технічними друкованими засобами. Підписання документа саме у такий спосіб визнали обидві сторони, як зазначено у п. 1.8. Генеральної угоди.

Відповідно до п. 1.5-1.7. підписання цієї Генеральної угоди не є рішенням Банку про анулювання заборгованості позичальника. Всі інші умови договорів, котрі не суперечать розділу «Реструктуризація заборгованості» цієї Генеральної угоди, залишаються незмінними. Генеральна угода в частині розділу «1. Реструктуризація заборгованості» діє в межах строку дії Договору 1.

Згідно з п. 2.1 Генеральної угоди банк надав позичальнику строковий кредит у сумі 14298,44 грн, на строк 36 місяці, з 27.04.2015 по 30.04.2018 шляхом встановлення кредитної лінії на споживчі цілі в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплаті відсотків в розмірі 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом у встановлені у заяві, Умовах та правилах строки, з 1 по 25 число кожного місяця із сплатою 518,75 грн, для погашення кредитної заборгованості.

Пунктом 2.2. Угоди передбачено, що при порушенні строків погашення заборгованості позичальник сплачує банку штраф в розмірі 4132,02 грн.

До позовної заяви долучено витяги з тарифів обслуговування кредитних карток із зазначенням розміру відсоткової ставки за користування кредитними коштами, штрафів та пені (а.с. 31) та з Умов та правил надання банківських послуг від 06.03.2010 (а.с.7-30), на яких відсутні підписи ОСОБА_1 .

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором б/н від 27.04.2015 ОСОБА_1 станом на 13.05.2019 має заборгованість в сумі 37 24,49 грн, яка складається із: - заборгованості за кредитом в сумі 10947,25 грн; - заборгованості по процентам за користування кредитом 5805,40 грн; - заборгованості за пенею та комісією 16 639,82 грн; - штраф 4 132,02 грн (відповідно до п.2.2 Генеральної угоди) (а.с. 4).

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК).

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтями 610, 611 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (штрафу, пені).

З наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , досягнувши згоди щодо реструктуризації заборгованості за кредитним договором від 06.06.2007, уклали 27.04.2015 Генеральну угоду, у якій погодили, що залишок заборгованості становить 14298,44 грн та є кредитом, який надається банком позичальнику зі сплатою 1,5 % на місяць на суму заборгованості з кінцевим строком погашення до 30.04.2018.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі закінчення строку кредитування.

У пунктах 1.3.2 та 1.3.3., 2.2 Генеральної угоди сторони погодили, що заборгованість за кредитом, починаючи з 2?го дня після закінчення строку кредитування (30.04.2018), вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 4132,02 грн.

Оскільки ОСОБА_1 припинив виконувати зобов`язання за укладеною з банком Генеральною угодою і має непогашену заборгованість за кредитом 10947,25 грн, то повинен сплатити і нараховані на день закінчення строку кредитування проценти в сумі 4655,93 грн, а також штраф відповідно до пунктів 1.3.3., 2.2. Генеральної угоди у розмірі 4132,02 грн, що є підставою для ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог щодо стягнення заборгованості за відсотками за корист ування кредитом та штрафу.

Не допускається нарахування пені і штрафів за одні й ті ж порушення, тому у задоволенні вимог про стягнення пені суд першої інстанції правильно відмовив.

У постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15 викладено правовий висновок, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

У постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15 відсутній висновок про те, який же вид неустойки (штраф чи пеню) підлягає стягненню та який критерій має бути застосовано для його вибору.

Тлумачення статей 3 та 549 ЦК України дозволяє стверджувати, що при виборі того який вид неустойки (штраф чи пеня) повинен стягуватися, слід враховувати справедливість і розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тому необхідно визначити стягнення якого виду неустойки (штрафу чи пені) є нерозумним і несправедливим, з урахуванням їх розміру.

Банк позбавлений права на нарахування процентів та пені за кредитним договором після закінчення строку кредитування (строк дії картки), а тому у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими за період з 01.05.2018 року по 13.05.2019 року, та пені й комісії за несвоєчасне погашення заборгованості за відсотками необхідно відмовити за їх необґрунтованістю.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині посилався на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати пені у комісії.

Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, в анкеті-заяві позичальника, генеральній угоді, яка безпосередньо підписана ним і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту й Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Враховуючи вищевикладене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 ПАТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та їх погодження зі споживачем.

Такий висновок відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), у якій зазначено, що відповідно до принципу справедливості, добросовісності та розумності неможливе покладення на слабшу сторону договору споживача невиправданого тягаря з`ясування змісту кредитного договору.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Рішення суду в частині стягнення заборгованості за кредитом (тілом кредиту) сторонами не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції з порушенням норм процесуального права, не дав належної оцінки всім дослідженим доказам, дійшов висновків, що не відповідають обставинам справи і наданим позивачем доказам, з порушенням зазначених норм матеріального права, безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог у частині стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом протягом строку кредитування та передбаченого Генеральною угодою штрафу.

Рішення суду першої інстанції в оскарженій частині підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням у цій частині нового рішення про часткове задоволення позову і стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за процентами за користування кредитом в сумі 4655,93 грн, та штрафу відповідно до пунктів 1.3.3., 2.2. Генеральної угоди в сумі 4132,02 грн, а всього заборгованості в сумі 8787,95 грн.

В частині стягнення процентів за користування кредитом за період з 01.05.2018 року по 13.05.2019 року, пені та комісії позов не підлягає задоволенню за його безпідставністю і недоведеністю.

Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати, що складають сплачений судовий збір з відрахуванням переплати в сумі 3961,85 грн (а.с. 1 а, 80), підлягають компенсації за рахунок відповідача у межах задоволених вимог - в сумі 2099,80 грн.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 368, 371, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 03 лютого 2020 року в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом, пені та комісії, штрафу скасувати, та ухвалити у цій частині нове рішення про часткове задоволення цих позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНПП: НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», , заборгованість за процентами за користування кредитом в сумі 4655,93 грн, та штраф відповідно до пунктів 1.3.3., 2.2. Генеральної угоди в сумі 4132,02 грн, а всього заборгованості в сумі 8787,95 грн.

У задоволенні позовних вимог в частині стягнення відсотків, нарахованих за період з 01.05.2018 по 13.05.2019, пені та комісії відмовити.

У відшкодування судових витрат стягнути з ОСОБА_1 , ІНПП: НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», , судовий збір в сумі 2099,80 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді С. М. Єгорова

Л. М. Дьомич

О. Л. Карпенко