справа № 379/621/20
головуючий у суді І інстанції Гуртовенко Р.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ставищенського районного суду Київської області від 17 серпня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року АТ "Банк Кредит Дніпро" звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 96637,02 грн. В обгрунтування позову зазначено, що між сторонами укладено кредитний договір №5284 від 28 жовтня 2019 року, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 74400 грн, строком кредитування на 60 місяців з кінцевою датою повернення кредиту до 28 жовтня 2024 року. Відповідно до умов кредитного договору визначено щомісячну комісію за обслуговування кредиту: з 28 жовтня 2019 року по 27 лютого 2021 року - 5 % від суми кредиту, з 28 лютого 2021року по 27 травня 2022 року - 4 % від суми кредиту, з 28 травня 2022року по 27 серпня 2023року - 3 % від суми кредиту, з 28 серпня 2023року по 28 жовтня 2024 року - 1,95 % від суми кредиту та процентну ставку за користування кредитом, яка є фіксованою та складає: на строкову заборгованість за кредитом - 0,001 % річних, на прострочену заборгованість - 56,0 % річних. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконує, у зв`язку з чим станом на 26 травня 2020 року має заборгованість в сумі 96 637,02 грн, яка складається з: суми несплаченої частки кредиту - 74 270,07 грн; суми несплачених відсотків - 46,95 грн; суми несплачених комісій - 22 320 грн.

Рішенням Ставищенського районного суду Київської області від 17 серпня 2020 року позов Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" було задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" заборгованість за кредитним договором №5284 від 28 жовтня 2019 року в сумі 96637 (дев`яносто шість тисяч шістсот тридцять сім) гривень 02 копійки та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2102 (дві тисячі сто дві) гривні.

Не погоджуючись із указаним рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що кредитний договір №5284 від 28 жовтня 2019 року є таким, що порушує права відповідача як споживача та підлягає визнанню недійсним в частині нарахування плати за обслуговування кредиту відповідно до ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів". Також зазначає підстави для визнання недійсним кредитного договору на підставі ст. 230 ЦК України та статей 15, 19 Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки йому не було наданні відомості, які потрібні клієнту для укладення кредитного договору, або надана у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

У доводах апеляційної скарги відповідач також указує, що позовна заява не містить відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору; підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач проти її задоволення заперечує та просить оскаржуване рішення залишити без змін. В спростування доводів апеляційної скарги зазначає, що відповідачем упродовж шести місяців здійснювались виплати за кредитним договором, з позовом про визнання недійсним кредитного договору відповідач не звертався, відтак підстави для визнання цього договору недійсним відсутні. Правом на відмову від договору протягом 14-ти календарних днів, передбаченим ст. 15 Закону України "Про споживче кредитування" відповідач не скористався. Крім того, нарахування комісій за обслуговування кредиту відповідає діючому на час укладення кредитного договору законодавству, а саме ст. 8 Закону України "Про споживче кредитування".

Указує, також, що обрання певного способу пред`явлення вимоги належить до прав кредитора, яким обрано звернення до суду з позовною вимогою без використання права досудового врегулювання спору, та звертає увагу на Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року у справі №1-2/2002. Зокрема указаним рішенням встановлено, що положення ч.2 ст. 124 КУ щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до пункту 1 частини 1 статті 274 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі суд першої інстанції дійшов висновку про їх доведеність, а саме укладення між сторонами кредитного договору, отримання відповідачем кредитних коштів та невиконання зобов`язань щодо повернення кредитних коштів. Визнано недоведеними заперечення відповідача стосовно безпідставного нарахування позивачем відсотків та комісії, які передбачені договором, з якими сторони погодились.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша pan>статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 даного Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Судом встановлено, що 28 жовтня 2019 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 укладено договір № 5284, сума кредиту складає 74400 гривень, строк кредитування складає 60 місяців з кінцевою датою повернення кредиту до 28 жовтня 2024 року. Умовами Кредитного договору визначено щомісячну комісію за обслуговування кредиту: з 28 жовтня 2019 року по 27 лютого 2021року - 5 % від суми кредиту, з 28 лютого 2021року по 27 травня 2022 року - 4 % від суми кредиту, з 28 травня 2022 року по 27 серпня 2023року - 3 % від суми кредиту, з 28 серпня 2023 року по 28 жовтня 2024 року - 1,95 % від суми кредиту та процентну ставку за користування кредитом, яка є фіксованою та складає: на строкову заборгованість за кредитом - 0,001 % річних, на прострочену заборгованість - 56,0 % річних (а. с. 6-8).

Відповідно до п. 3.4 кредитного договору № 5284 укладаючи з банком цей договір, клієнт приймає на себе всі обов`язки та набуває всіх прав, передбачених умовами Універсального договору Банківського обслуговування клієнтів - фізичних осіб у АТ "Банк Кредит Дніпро" (далі -УДБО).

Відповідно до п. 6.12.1. УДБО, кредит за банківською послугою «кредит готівкою» надається на підставі укладеного кредитного договору.

Відповідно до п. 6.12.4. УДБО клієнт зобов`язаний здійснювати погашення кредиту і сплату нарахованих, відповідно до умов кредитного договору та УДБО, процентів за користування кредитом та комісій (окрім суми одноразової комісії), передбачених кредитним договором, у розмірі обов`язкового платежу кожного місяця у порядку, передбаченому графіком платежів, шляхом внесення готівкових коштів через касу банку або шляхом перерахування безготівкових коштів на визначений у кредитному договорі рахунок) для внесення обов`язкових платежів не пізніше дати такого обов`язкового платежу. Нарахування процентів здійснюється кожного місяця: в останній операційний день місяця та у дату обов`язкового платежу. У разі повного дострокового погашення заборгованості за кредитом, нарахування процентів здійснюється у дату повного дострокового погашення заборгованості за кредитним договором. При розрахунку процентів за користування кредитом використовується метод "факт/факт", при якому до розрахунку приймається фактична кількість днів у місяці та році та фактична заборгованість перед банком. При розрахунку процентів враховується перший день та не враховується останній день користування кредитом.

Відповідно до п. 6.12.9. УДБО, у разі порушення терміну погашення обов`язкового платежу, в тому числі його частини, встановленого графіком платежів, такий обов`язковий платіж (або його частина) вважається прострочений починаючи з наступного дня за днем встановленого терміну погашення обов`язкового платежу за кредитним договором згідно з графіком платежів і до дня погашення простроченої заборгованості. Банк має право нараховувати штрафні санкції за порушення строків погашення обов`язкових платежів у розмірі, які передбачені умовами кредитного договору.

Безпосередньо процентна ставка передбачена у підписаному сторонами кредитному договорі в розділі "Предмет договору".

На підтвердження отримання відповідачем кредитних коштів позивачем надано виписку по рахунку відповідача та заява відповідача на видачу готівки (а.с. 102-103).

Із розрахунку заборгованості (а.с. 32-34) встановлено, що станом на 26 травня 2020 року ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором в сумі 96 637,02 грн, яка складається з: суми несплаченої частки кредиту - 74 270,07 грн (73669,95 грн залишку кредиту та 600,12 грн залишку простроченого кредиту), суми несплачених відсотків - 46,95 грн; суми несплачених комісій - 22 320 грн.

Апеляційна скарга відповідача не містить доводів щодо неправильного розрахунку, чи посилання на докази виконання зобов`язань у більшому розмірі, аніж зазначено у розрахунку позивача. Відповідачем також не наведено власного розрахунку заборгованості.

Відтак підстав для визнання розрахунку необґрунтованим чи неправильним не встановлено.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для визнання недійсним кредитного договору в цілому чи окремих його умов, колегія апеляційного договору такі доводи відхиляє, оскільки відповідач обґрунтовує їх посиланням на норми права, які діяли до укладення сторонами цього спору спірного кредитного договору, а саме 28 жовтня 2019 року.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" в редакції, яка була чинна на час укладення кредитного договору передбачено, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

З урахуванням положень ст. 3 Закону України "Про споживче кредитування" сфера дії цього Закону поширюється на правовідносини сторін цього спору.

Згідно із ч. 2 ст. 8 указаного Закону для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом.

До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем.

Розмір процентів та щомісячної комісії за обслуговування кредиту (як платіж за додаткові та супутні послуги) був чітко визначений умовами п. 1.2. кредитного договору та у графіку платежів.

Отже, підстав для визнання оспорюваних умов кредитного договору нікчемними не встановлено.

Крім того, відповідач із зустрічним чи окремим позовом про визнання недійсним кредитного договору чи окремих його умов не звертався. Відповідні вимоги не були предметом позову, а відтак не можуть бути предметом перевірки апеляційного суду.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про те, що позовна заява не містить відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, колегія апеляційного суду їх відхиляє оскільки врегулювання зазначеного спору у позасудовому порядку чинним законодавством не передбачено.

Крім того, звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором позасудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Вказане знайшло своє відображення у рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 рокуу справі № 1-2/2002.

Пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року№ 15-рп/20002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Інші доводи апеляційної скарги про те, що позовна заява позивача не містить підтвердження про не подання іншого позову до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав, колегія апеляційного суду також відхиляє, оскільки відповідачем не надано доказів протилежного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ставищенського районного суду Київської області від 17 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у статті 389 ЦПК України.

ГоловуючийТ.О. Писана

СуддіК.П. Приходько

С.О. Журба