ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1680/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/4805/15-ц Категорія: 304000000 Ребрина К. Г.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Храпка В.Д., Новікова О.М.

за участю секретаря Любченко Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргуПублічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27 березня 2018 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів шляхом визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 24 липня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі АКІБ «УкрСиббанк»), який змінив назву на ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 0, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 30 000 доларів США зі сплатою 13,5 % річних строком до 27 липня 2014 року. 17 лютого 2009 року сторони уклали додаткову угоду № 2 до кредитного договору, якою: продовжено кінцевий термін повернення кредиту до 23 липня 2024 року; визначено, що позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом та процентами щомісяця до 17 числа шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 310 доларів США; встановлено, що для ідентифікації кредитного договору можуть застосовуватися як номер договору, зазначений при його укладенні (№ ), так і реєстраційний номер договору в системі обліку банку № НОМЕР_1 . У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за вказаним договором станом на 13 серпня 2015 року в неї утворилася заборгованість перед банком в розмірі 21 413,89 доларів США та 11 511,76 грн, з яких: 19 684,26 доларів США тіло кредиту, 1 729,63 доларів США проценти, 3 864,34 грн пеня за несвоєчасне погашення тіла кредиту, 7 647,42 грн пеня за несвоєчасне погашення процентів. Враховуючи викладене, ПАТ «УкрСиббанк» просило стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованість та понесені судові витрати.

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживачів шляхом визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними, посилаючись на те, що 24 липня 2007 року між нею та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено кредитний договір № 0. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором 24 липня 2007 року вона передала в іпотеку банку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Однак перед укладенням кредитного договору відповідач не надав їй об`єктивної, повної та достовірної інформації про умови кредитування і про орієнтовну сукупну вартість кредиту, приховав фактичне значення подорожчання кредиту, не попередив, що валютні ризики під час виконання зобов`язань несе споживач. Умови кредитного договору, якими передбачено право банку встановлювати нову процентну ставку або збільшувати її розмір у разі погіршення фінансового стану позичальника, є дискримінаційними та несправедливими відносно неї як споживача фінансових послуг і такими, що не відповідають вимогам статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», містять обтяжливі та непропорційні перешкоди для здійснення споживачем своїх прав. Крім того, на час укладення договору іпотеки у квартирі проживав її неповнолітній син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину щодо нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила: визнати недійсними договір про надання споживчого кредиту від 24 липня 2007 року № 0 та додаткову угоду до цього договору від 17 лютого 2009 року № 2; визнати недійсним договір іпотеки від 24 липня 2007 року, предметом якого є квартира АДРЕСА_2 ; визнати незаконним збільшення ПАТ «УкрСиббанк» процентної ставки з 13,5 % до 27 % річних; стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти, сплачені нею за збільшеною процентною ставкою, та зарахувати цю суму на погашення заборгованості за кредитом.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27 березня 2018 року у складі судді Ребрини К. Г. в задоволенні первісного позову ПАТ «УкрСиббанк» відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог. Наявні в матеріалах справи довідки-розрахунки заборгованості виготовлені та підписані представником ПАТ «УкрСиббанк» за довіреністю Гавриловим А.Ю., в якого відсутні повноваження завіряти бухгалтерську документацію, а виписка за кредитним договором взагалі не містить підпису будь-якої посадової особи банку. Крім того, банк пред`явив позов лише в серпні 2015 року, тобто з пропуском трирічної позовної давності, початок якої слід обчислювати з 20 квітня 2009 року, враховуючи, що в порушення умов додаткової угоди 17 числа вказаного місяця позичальник не сплатила ануїтетний платіж, а наступні два дні (18 та 19 квітня) були вихідними.

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23 червня 2018 року зустрічний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, банк подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та новим рішенням задовольнити позовні вимоги банку, а також стягнути судові витрати у справі. В обґрунтування вказує на те, що кінцевий термін повернення кредитних коштів згідно додаткової угоди визначено до 23.07.2024 року. Відповідач не заперечує факту укладення кредитного договору та одержання на його підставі кредитних коштів. Заборгованість відповідача та її розмір підтверджуються розрахунками банку та випискою за кредитним договором, яка завірена печаткою банку. Висновки суду першої інстанції про незрозумілість форми викладення розрахунку заборгованості по кредиту є помилковими, оскільки наведені документи складено належним чином та відповідно до вимог ДСТУ 4163-2003. Висновки суду про виникнення кредитної заборгованості ще в 2009 році є невірними, оскільки 05.11.2014 року відповідач частково погашала свій борг в сумі 753,90 доларів США по тілу кредиту та 17.12.2014 року в сумі 310,03 долари США по відсоткам, що свідчить про визнання нею боргу та підтверджує факт переривання перебігу строку позовної давності. Саме з вказаних дат позивач перестала виконувати свої договірні зобов`язання. Банк звернувся до суду із позовом 14.08.2015 року, тобто в межах строку позовної давності. Суд не врахував, що погашення боргу відповідач має виконувати щомісячними платежами, отже позовна давність має обраховуватися окремо по кожному з платежів. Суд не врахував, що, оскільки вимоги про дострокове погашення кредиту боржник не виконав, отже кредитор має право на стягнення відсотків за користування кредитними коштами та пені до моменту погашення заборгованості, що спростовує висновки суду про нарахування вказаних платежів за межами строку дії договору.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_1 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила суд залишити її без задоволення, оскільки рішення суду першої інстанції є законним та належним чином обґрунтованим.

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 01 серпня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково. Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27 березня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за тілом кредиту та процентами в розмірі 21 413,89 доларів США і пеню в сумі 10 514,99 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 02 вересня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Апеляційного суду Черкаської області від 01 серпня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року заяву ОСОБА_3 про заміну Акціонерного товариства «Укрсиббанк» правонаступником задоволено. Замінено сторону у цивільній справі позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів шляхом визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними, з Акціонерного товариства «Укрсиббанк», його правонаступником ОСОБА_3 . В решті заяву залишено без задоволення

Судова колегія, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Згідно до вимог частин 1 та 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам закону.

Як видно із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 24 липня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», який змінив назву на ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 0, за умовами якого позичальник отримала кредит в розмірі 30 000 доларів США зі сплатою 13,5 % річних строком до 27 липня 2014 року.

Згідно з пунктом 1.3.4 кредитного договору та додатком № 1 до нього повернення суми кредиту та процентів здійснюється позичальником з 01 по 20 число кожного місяця.

Пунктом 7.1 кредитного договору передбачено, що за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов`язань, зокрема термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів за кредитом та/або комісій, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від гривневого еквівалента суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом Національного банку України гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені.

Додатковою угодою від 17 лютого 2009 року № 2 були внесені зміни до кредитного договору, а саме: кінцевий термін повернення кредиту продовжено до 23 липня 2024 року; визначено, що позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом та процентами щомісяця до 17 числа шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 310 доларів США; для ідентифікації кредитного договору можуть застосовуватися як номер договору, зазначений при його укладенні (№ ), так і реєстраційний номер договору в системі обліку банку № 1.

За наданим банком розрахунком станом на 13 серпня 2015 року в ОСОБА_1 утворилася заборгованість в розмірі 21 413,89 доларів США та 11 511,76 грн, з яких: 19 684,26 доларів США тіло кредиту, 1 729,63 доларів США проценти, 3 864,34 грн пеня за несвоєчасне погашення тіла кредиту, 7 647,42 грн пеня за несвоєчасне погашення процентів.

13 травня 2016 року відповідач подала заяву про застосування позовної давності до заявлених банком позовних вимог.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Пунктом 11.1 договору про надання споживчого кредиту від 16 серпня 2007 року № 0 передбачено, що відповідно до статей 526, 611 ЦК України сторони погодили, що у випадку настання обставин визначених у пунктах 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 7.4, 9.2, 9.14 цього договору та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку. При цьому у випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси без попереднього про це письмового повідомлення банку чи у разі неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) банку з інших підстав протягом 40 календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) банком, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором 21 квітня 2015 року ПАТ «УкрСиббанк» надіслало ОСОБА_1 письмову вимогу про дострокове погашення кредитної заборгованості.

Дану вимогу направлено банком на три адреси відповідача, та отримано останньою 28 квітня 2015 року.

Отже, направивши дану вимогу банк змінив строк кредитування на 30 травня 2015 року (28 квітня + 32 дні). Вказане вбачається зі змісту даної вимоги, в якій позикодавець, обґрунтовуючи свої вимоги посилається на статті 1048, 1050 ЦК України та пункт 11 кредитного договору, який регулює порядок дострокового повернення кредиту.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.

За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині другій статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За правилом статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У статті 258 ЦК України для стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність строком в один рік.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Якщо умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, якщо за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов`язання.

При цьому право вимагати повернення щомісячних прострочених платежів у кредитора виникає за обставин, якщо ним дотримано строк давності за вимогами про повернення кредиту в цілому.

Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, яким є строк виконання зобов`язання у повному обсязі (кінцевий строк повернення кредиту й платежів за ним) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Оскільки в договорі встановлені окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання, зокрема прострочення виконання відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Таким чином, встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним судом України у постанові від 06 листопада 2013 року у справі №6-116цс13. Аналогічні висновки були зроблені Верховним Судом України, зокрема у постановах від 19 березня 2014 року у справі №6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі №6-167цс14, від 03 червня 2015 року у справі №6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі №6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі №6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі №6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі №6-2462цс16.

Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

У даній справі умовами кредитного договору (з урахуванням додаткової угоди № 2 про внесення змін до нього) встановлено як строк дії договору (до 23 липня 2024 року), так і строки виконання позичальником зобов`язань зі щомісячним погашенням платежів (до 17 числа кожного місяця).

Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 вказано, що: «Відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.

Отже, до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Як видно із розрахунку наданого банком у листопаді та грудні 2014 року ОСОБА_1 було внесено грошові кошти у рахунок погашення заборгованості за кредитом (753,90 доларів США) та процентами (310,03 доларів США).

Колегія суддів враховує, що відповідач не заперечує сплату вказаних коштів в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору, але стверджує, що дані кошти свідчать про визнання нею боргу лише в певній частині.

Колегія суддів вважає такі твердження відповідача непереконливими, оскільки нею особисто підписано як кредитний договір, так і додаткові угоди №1, №2, зокрема в останній встановлений ануїтетний платіж у розмірі 310 доларів США , який їй необхідно сплачувати щомісячно, і з яким відповідач погодилась.

Доказів протилежного відповідачем надано не було, як то звернення до банку із відповідними листами чи заявами про непогодження нею із розміром нарахованих складових кредитної заборгованості та тіла кредиту.

Однак колегія суддів зважає на наступні обставини.

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

У дослідженні обставин, пов`язаних із вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Зважаючи на те, що починаючи із 17.02.2009 року, фактично відповідач належним чином умови кредитного договору не виконувала, то сплата нею вищевказаних коштів у листопад, грудні 2014 року, не перериває строку позовної давності, оскільки таке переривання відбулося до щомісячних платежів, після спливу до них позовної давності.

Встановивши зазначені обставини справи, колегія суддів доходить висновку, що заявлені вимоги позивача частково відповідають вимогам закону, при цьому суд врахувавши заявлене відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності, доходить до висновку, що заборгованість за щомісячними платежами необхідно обраховувати за період, починаючи з 26 серпня 2012 року по 26 серпня 2015 року (дата звернення до суду із даним позовом через відділення поштового зв`язку, однак стягненню підлягає борг в межах строку визначеного у розрахунку банку) та з 30 травня 2015 року підлягає стягненню заборгованість лише по тілу кредиту, у зв`язку із зміною банком строку кредитування.

Отже, колегія суддів доходить висновку, що з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» підлягають стягненню несплачені до моменту звернення позивача до суду платежі у межах позовної давності по кожному із платежів та частина кредиту, що залишилась, а всього підлягає до стягнення по тілу кредиту кошти у розмірі 17 697, 07 доларів США та відсотки у розмірі 1729,63 доларів США (вказана сума співпадає із заявленими банком вимогами, оскільки на початок розрахунку трирічного строку позовної давності заборгованість по процентам у відповідача була відсутня).

Щодо стягнення пені за несвоєчасне погашення заборгованості, то колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та дати, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.

Зважаючи на дані вимоги закону, правильним буде стягнення із відповідача на користь банку пені за період з 30 травня 2014 року по 30 травня 2015 року (по дату зміни строку кредитування) у розмірі пені: 3603, 23 грн за прострочення повернення кредиту та 6911, 76 грн за прострочення сплати відсотків за користування кредитом.

У статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно з положеннями частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями статті 12 ЦПК України на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 9.9 договору про надання споживчого кредиту №0 від 24 липня 2007 року банк самостійно веде облік і здійснює розрахунки заборгованості позичальника відповідно до вимог НБУ та умов договору. У випадку наявності суперечок між сторонами в якості письмових доказів невиконання зобов`язань позичальника, що мають пріоритетне значення, приймаються виписки про стан, первинні документи (платіжні доручення позичальника), дані балансу, надані банком і т.д., якщо позичальник не доведе недійсність наданих банком документів або не надасть інших доказів виконання своїх зобов`язань за договором.

Твердження відповідача про те, що позивач не надав належних доказів на підтвердження розміру заборгованості за кредитним договором, є неспроможними, оскільки в матеріалах справи, серед інших письмових доказів, наявний розширений розрахунок заборгованості станом на 13 серпня 2015 року, який містить детальний розпис нарахованої заборгованості, як поточної так і простроченої, з вказівкою на щомісячні платежі, дати нарахування складових загальної заборгованості за кредитом та дати здійснення платежів, а також надано виписку за кредитним договором з 24.07.2007 року по 06.10.2016 року завірену печаткою банку та виписку руху коштів по рахунку. Доказів, які б спростовували правильність нарахування банком заборгованості за кредитним договором, ОСОБА_4 не надала.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни чудового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленим; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до частково задоволення, а рішення суду скасуванню з ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову ПАТ «УкрСиббанк».

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і частково задовольняє позов ПАТ «УкрСиббанк», тому з відповідача на користь банку підлягає стягненню судовий збір у розмірі 8285, 45 грн (з розрахунку задоволених позовних вимог банку на 90,7%).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 381 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27 березня 2018 рокускасувати та ухвалити нове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму боргу по поверненню кредитних коштів та відсотків за користування кредитом в розмірі 19 426,70 доларів США та пеню у розмірі 10514, 99 грн.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 8285, 45 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 жовтня 2020 року.

Судді: