Провадження № 2/754/3000/20
У Х В А Л А

Іменем України

24 грудня 2020 року м.Київ

Деснянський районний суд м.Києва в складі:

головуючого-судді Скрипки О.І.

при секретарі Моторенко К.О.

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Глущенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві клопотання представника відповідача Головного управління національної поліції у м.Києві Глущенко Оксани Миколаївни про закриття провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління національної поліції у м.Києві, третя особа: Перша Київська державна нотаріальна контора, про звільнення майна з-під арешту, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Деснянського районного суду м.Києва знаходиться вищевказана цивільна справа.

До суду надійшло клопотання представника відповідача Глущенко О.М. про закриття провадження по справі на підставі п. 1.ч.1 ст. 255 ЦПК України, оскільки дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечував.

Представник відповідача Глущенко О.М. в судовому засіданні клопотання підтримала та просила про його задоволення.

Суд, заслухавши думку представників сторін, вивчивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, дослідивши докази в їх сукупності з боку допустимості, належності та достатності, дійшов до висновку, що дане клопотання підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ч. 2 ст. 6 Конституції України, органи судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Вивчивши матеріали даної цивільної справи, суд вбачає, що дані спірні правовідносини виникли за дії Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року.

Порядок накладення арешту на майно та його скасування врегульовано у статтях 126, 234 КПК України 1960 року.

Так, як вбачається з вироку суду, під час прийняття по суті рішення у справі, в порядку ст.324 КПК України не вирішено питання щодо зазначеної частини квартири, на яку під час досудового слідства накладено обтяження.

Відповідно до ч. 1 ст. 409 КПК України ( в редакції від 1960 року), питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, вирішуються судом, який постановив вирок.

Згідно ч. 1 ст. 411 КПК України ( в редакції від 1960 року), питання, пов`язані з виконанням вироку, вирішуються судом у судовому засіданні з участю прокурора.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.90 «Про практику застосування судами України процесуального законодавства при вирішенні питань, пов`язаних з виконанням вироків» у порядку, передбаченому ст. 411 КПК України, суди вправі вирішувати питання, які виникають при виконанні вироків внаслідок їх недоліків, зокрема про скасування заходів по забезпеченню цивільного позову чи можливої конфіскації майна, якщо при винесенні виправдувального вироку чи відмові у позові або незастосуванні конфіскації вироком ці заходи не скасовані.

Відповідно до ст. 126 КПК України (в редакції 1960 року), забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт.

Згідно ст. 170 КПК України (в редакції 2012 року), арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до ч.1 ст.174 цього ж Кодексу, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Відповідно до ч.4 ст.174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Крім того, згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року, питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до пункту 10 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року кримінальні справи, які до дня набрання чинності цим Кодексом не направлені до суду, розслідуються згідно з положеннями цього Кодексу.

Ця норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України 2012 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Крім того, вищевказані вимоги узгоджуються з положеннями частини четвертої статті 21 КПК України 2012 року, згідно з якою здійснення кримінального провадження не може бути перешкодою для доступу особи до інших засобів правового захисту, якщо під час його здійснення порушуються права і свободи людини, гарантовані Конституцією і міжнародними договорами України, та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає право особи на ефективний засіб правового захисту на національному рівні від порушень прав і свобод, гарантованих цією Конвенцією.

Отже, у чинному КПК України 2012 року законодавцем чітко врегульовано порядок вирішення питання про зняття арешту з майна, а також відсутня заборона у вчиненні процесуальних дій з розгляду питань, які мали бути вирішені, але залишилися не вирішеними на етапі досудового провадження, закриття чи розгляду справи. Тобто помилки і недоліки, допущені у кримінальному провадженні, повинні виправлятися за тими ж правилами, тобто за правилами КПК України.

Чинним цивільним процесуальним законом не передбачено можливості такого захисту у порядку цивільного судочинства.

Такий розгляд не може відбуватися за правилами позовного провадження, оскільки між посадовою особою, яка вчинила процесуальні дії у кримінальному провадженні, та особою, яка вважає, що цими діями порушено її права як власника, відсутній цивільний спір.

Слідчий, прокурор не претендують на спірне майно як учасники цивільних правовідносин, оскільки не є такими, не виступають і як представники держави, яка вважає себе власником майна, а виконували свої процесуальні повноваження, передбачені КПК України.

Тобто ці спори не підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства.

У своїх постановах від 15 травня 2019 року у справі №372/2904/17-ц, від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 Велика палата Верховного Суду зазначила, що спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за КПК України 1960 року та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року або КПК України 2012 року. Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

Проте, необхідно зауважити на те, що в даному випадку арешт було накладено слідчим на стадії досудового слідства в межах кримінальної справи відносно позивача, яка в подальшому була розглянута з постановленням вироку. Тобто, вказані правові позиції стосуються інших підстав і обставин, а тому не можуть бути застосовані в даному випадку, а питання щодо скасування арешту з належного позивачу майна має вирішуватись в порядку, встановленому КПК України.

Також, суд зазначає, що позивачем не надано доказів, того що вона зверталася до суду, який постановив вирок, з клопотанням про зняття арешту, та отримала відмову у скасуванні арешту в порядку виконання вироку, що підтверджує наявність цивільно-правового спору. Надана представником позивача копія ухвали свідчить про повернення такої заяви через неналежне оформлення, що не позбавило позивача право на повторне звернення у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст.255 ч.1 п.1 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З урахуванням вищенаведеного, суд вважає необхідним закрити провадження у справі.

Оскільки провадження у справі закривається у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, то позивачу необхідно повернути з державного бюджету сплачений судовий збір, що становить 768,40 грн.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, п.5 ч.1ст.7 ЗУ «Про судовий збір», суд,-

УХВАЛИВ:

Клопотання представника відповідача Головного управління національної поліції у м.Києві Глущенко Оксани Миколаївни про закриття провадження - задовольнити.

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління національної поліції у м.Києві, третя особа: Перша Київська державна нотаріальна контора, про звільнення майна з-під арешту - закрити.

Повернути ОСОБА_2 з державного бюджету 768 грн. 40 коп. судового збору, сплаченого при поданні позову за квитанцією №93708 від 11.11.2019 року за реквізитами: Отримувач коштів: УК у Деснянському районі м.Києва, кредит рахунку 6004, код банку отримувача 37984978, МФО отримувача 899998, банк отримувача АТ «Ощадбанк» МФО 300465.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст ухвали складено 29 грудня 2020 року.

Суддя: