ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Кравченко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу Приватного нотаріуса Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іщика Миколи Васильовича

на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іщик Микола Васильович про визнання договорів дарування фіктивними, визначення частки у праві спільної сумісної власності подружжя,-

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2019 року до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іщик Микола Васильович про визнання договорів дарування фіктивними, визначення частки у праві спільної сумісної власності подружжя.

Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іщик Микола Васильович про визнання договорів дарування фіктивними, визначення частки у праві спільної сумісної власності подружжя задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений 05 грудня 2019 року приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іщиком Миколою Васильовичем за реєстровим № 852.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки кадастровий номер :02:004:0089 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений 05 грудня 2019 року приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іщиком Миколою Васильовичем за реєстровим № 853.

Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині визначення частки ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності подружжя на нерухоме майно.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на сплату судового збору у розмірі 1921 (тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 27 грудня 2019 року шляхом встановлення заборони ОСОБА_4 вчиняти дії щодо відчуження нерухомого майна:

- житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ,

- земельної ділянки кадастровий номер :02:004:0089 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі Приватний нотаріус Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іщик М.В. просить скасувати заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог позивача відмовити в повному обсязі.

Відзивів на апеляційну скаргу Приватного нотаріуса Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іщик М.В. на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що у провадженні Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебувала цивільна справа № 185/2309/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 квітня 2019 року було накладено арешт на майно, яке належить ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в межах суми позовних вимог, а саме, в межах 850 000 гривень.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 серпня 2019 року було задоволено заяву ОСОБА_3 та скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою від 01 квітня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми, якою накладено арешт на майно, яке належить ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в межах суми позовних вимог, а саме: в межах 850 000 гривень.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми - задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики 850 500,00 гривень.

Також, з матеріалів цивільної справи № 185/2309/19 вбачається, що ОСОБА_3 та її представник адвокат Ткач Т.В. приймали участь у розгляді справи, а отже були обізнані про те, що до них пред`явлено вимогу про повернення боргу за договором позики у розмірі 850 000 грн.

26 листопада 2019 року ОСОБА_2 подав заяву про розгляд справи 185/2309/19 за позовом ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики у його відсутність та зазначив, що позовні вимоги визнає.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2019 року у справі № 185/2309/19 сторонами не оскаржувалось та набрало законної сили.

28 квітня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Шаган О.А. було відкрито виконавче провадження ВП № 61941257 з виконання зазначеного рішення (а.с.164).

Між тим, 05 грудня 2019 року були укладені спірні договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, відповідно до яких ОСОБА_3 за нотаріально посвідченою згодою чоловіка ОСОБА_2 безоплатно передала у власність своєму сину ОСОБА_4 належні їй на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:004:0089, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.12, 64-65, 71).

У тексті оспорюваних договорів міститься вказівка на те, що нерухоме майно, яке є предметом договору дарування, є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Також 05 грудня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір дарування земельної ділянки, розташованої за адресою АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:004:0064 (а.с.89-90, 99). Про визнання недійсним цього договору позовних вимог не заявлено.

При цьому, судом першої інстанції було встановлено, що на день укладення оспорюваних договорів у провадженні суду перебувала цивільна справа № 185/2309/19 про стягнення боргу за договором позики з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , рішення по суті позову не було ухвалено.

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно зі статтею 717 Цивільного кодексу України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що оспорювані договори дарування були укладені між близькими родичами, цими договорами ОСОБА_3 за згодою чоловіка ОСОБА_2 було відчужене належне їй на праві власності нерухоме майно під час перебування у провадженні суду цивільної справи про стягнення з неї та її чоловіка боргу у розмірі 850 500 грн на користь ОСОБА_1 .

А тому, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 могли передбачити негативні наслідки для себе у випадку ухвалення судом рішення про стягнення з них боргу та виконання цього рішення шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того, згідно пункту 8 договору дарування житлового будинку, у відчужуваному житловому будинку зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , при цьому обдаровуваний ОСОБА_4 не заперечує, щоб вони і надалі були зареєстровані та мали право користування ним.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Згідно з вимогами ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Відповідно до постанови від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, Велика Палата Верховного Суду враховує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин, знаючи заздалегідь, що він не буди виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на це майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена змістом укладеного правочину (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що дії відповідачів під час укладення договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки були спрямовані на фіктивний перехід права власності на це майно до ОСОБА_4 , який не є стороною у справі №185/2309/19 про стягнення боргу за договором позики, з метою приховати нерухоме майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів.

Доводи апеляційної скарги, що законодавство України не встановлює жодних обмежень щодо укладання договорів дарування нерухомого майна між близькими родичами, тим більше між батьками і дітьми, колегія суддів не приймає до уваги, так як зазначене не впливає на висновки суду першої інстанції, та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.

Посилання апелянта, що суд першої інстанції не вирішив чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги позивача, не зазначив якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи і докази на їх підтвердження, які правові норми були порушені, колегія суддів ставиться критично, оскільки суперечать наявним в матеріалах справи доказам, які судом першої інстанції було досліджено та враховано при постановлені оскаржуваного рішення суду.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного нотаріуса Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іщика Миколи Васильовича - залишити без задоволення.

Заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова