Ухвала

Іменем України

06 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 194/1735/18

провадження № 61-1489ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Сердюка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 24 травня

2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня

2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє

в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , третя

особа - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Тернівської міської ради Дніпропетровської області, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітньої

ОСОБА_4 , третя особа - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Тернівської міської ради Дніпропетровської області, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 18 лютого 2002 року.

Крім нього, у вказаній квартирі зареєстрований його син - ОСОБА_2 із малолітньою донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матір`ю якої є ОСОБА_3 Шлюб між ОСОБА_2 та

ОСОБА_3 розірвано.

Також позивач вказував, що з листопада 2011 року ОСОБА_2 та його малолітня донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у квартирі не мешкають, місце проживання ОСОБА_2 йому не відоме, а малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає разом зі своєю матір`ю ОСОБА_3 за іншою адресою, особисті речі відповідача та його малолітньої доньки в квартирі відсутні.

Посилаючись на те, що реєстрація відповідачів у належній позивачу квартирі порушує його права, він не може вільно розпоряджатися власністю, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд усунути йому перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження своєю власністю - квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_2 та малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за вказаною адресою.

Рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області

від 24 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області

від 24 травня 2019 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами на підтвердження того, що відповідач не проживає та не користується квартирою без поважних причин і це не є наслідком неприязних відносин між сторонами. Крім того, малолітня донька відповідача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірній квартирі, де дитина зареєстрована, не є безумовною підставою для позбавлення малолітньої дитини права користування житлом.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України встановлено, що суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у справі

з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також

у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити

у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Суди встановили, що ОСОБА_1 є власником квартири

АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18 лютого 2002 року.

Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої 03 вересня 2018 року Відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб Виконавчого комітету Тернівської міської ради, за адресою: квартира АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_1 ,

син - ОСОБА_2 , онука - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з актом від 03 вересня 2018 року у спірній квартирі зареєстровані, але не мешкають з листопада 2011 року по теперішній час ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до довідки Преображенського старостинського округу Виконавчого комітету Юр`ївської селищної ради Юр`ївського району Дніпропетровської області від 03 грудня 2018 року мати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , але не проживає за цією адресою у зв`язку з тим, що будинок не придатний для проживання.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що факт реєстрації його сина ОСОБА_2 та онуки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у належній йому квартирі позбавляє його можливості вільно розпоряджатися власністю, оскільки відповідач із дитиною з листопада 2011 року не мешкають у квартирі, їх особистих речей у квартирі не має.

Відповідно до статті8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Згідно зі статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Отже, власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, жилим приміщенням шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та, у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте, це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Разом з тим, відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Згідно з частиною четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Частиною другою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Отже, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що квартира здається позивачем в оренду іншим особам, що, в свою чергу, не дає можливості з поважних причин відповідачу ОСОБА_2 проживати у квартирі, та врахувавши, що малолітня донька відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не може самостійно обирати місце свого проживання, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Із змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.

За правилом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою та п`ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , третя особа - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Тернівської міської ради Дніпропетровської області, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 24 травня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

А. І. Грушицький

В. В. Сердюк