Справа № 203/2138/20
Провадження № 2-о/0203/51/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.12.2020 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Єдаменко С.В.,

при секретарі Пилипенко А.С.,

за участю: заявника ОСОБА_1 ,

представника заявника адвоката Черкавського Ю.С.

представника заінтересованої особи Дмитрієва В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу окремого провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області, про встановлення факту, що має юридичне значення

встановив:

18 червня 2020 року Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 із заявою окремого провадження, в якій він вказав, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Донецьку. 12 квітня 1991 року заявник був засуджений Донецьким районним судом Донецької області до 3 років позбавлення волі. На момент затримання йому було 19 років. Після відбуття покарання він проживав без паспорту і лише у лютого 2020 року звернувся до Головне управління Державної міграційної служби для одержання паспорта громадянина України. У зв`язку з відсутністю необхідних документів йому було відмовлено та направлено для звернення до суду. У зв`язку викладеним заявник просив встановити факт його постійного проживання та території Україні та набуття громадянства України за народженням (а.с. а.с. 1 3).

Ухвалою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 19 червня 2020 року заяву ОСОБА_1 залишено без руху, надано час для усунення недоліків сплати судового збору (а.с. 19).

Після надходження судового збору ухвалою від 07 липня 2020 року справу окремого провадження було призначено до розгляду в судовому засіданні на 06 серпня 2020 року (а.с. а.с. 23, 24, 26).

05 серпня 2020 року від заінтересованої особи надійшли письмові пояснення, в яких зазначено, що факт проживання ОСОБА_1 не доведений належними доказами, його адреса, зазначена в заяві не точна, заявлені вимоги не зрозумілі та не можуть бути задоволені. В своїх письмових поясненнях заінтересована особа просила відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення (а.с. а.с. 31 33).

В судовому засіданні 06 серпня 2020 року за клопотанням заявника було оголошено перерву до 18 серпня 2020 року для надання можливості ознайомитись з поясненнями заінтересованої особи на навести свої доводи з цього приводу (а.с. 36).

18 серпня 2020 року від заявника надійшли заперечення на пояснення заінтересованої особи, в яких заявник підтримав доводи, викладені в його первісній заяві (а.с. а.с. 40 43).

В судовому засіданні 18 серпня 2020 року за клопотанням представника заінтересованої особи було відкладено розгляд справи до 03 вересня 2020 року для надання можливості ознайомитись із запереченнями заявника на навести свої доводи з цього приводу (а.с. а.с. 44 45).

В судовому засіданні 03 вересня 2020 року було долучено додаткові документи від заінтересованої особи та задоволено клопотання заявника про витребування від Департаменту виконання кримінальних покарань відомостей щодо судимостей ОСОБА_1 . У зв`язку з витребуванням доказів розгляд справи було відкладено на 29 вересня 2020 року (а.с. а.с. 53 54).

У зв`язку з ненадходженням витребуваних судом документів в судовому засіданні 29 вересня 2020 року за клопотанням заявника розгляд справи було відкладено на 12 жовтня 2020 року (а.с. а.с. 58, 62).

01 жовтня 2020 року від Департаменту виконання кримінальних покарань надійшла відповідь про те, що вони не володіють запитуваною інформацією (а.с. 66).

В судовому засіданні 12 жовтня 2020 року було задоволено клопотання заявника та витребувано від Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України відомостей щодо судимостей ОСОБА_1 . Одночасно за клопотанням представника заінтересованої особи розгляд справи було відкладено на 11 листопада 2020 року (а.с. а.с. 64, 68, 69, 72).

03 листопада 2020 року від Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України надійшла запитувана інформація (а.с. 75).

В судовому засіданні 11 листопада 2020 року розгляд справи було відкладено на 18 листопада 2020 року за клопотанням представника заявника адвоката Черкавського Ю.С. у зв`язку з необхідністю ознайомитись з матеріалами справи (а.с. 78).

В судовому засіданні 18 листопада 2020 року було оголошено перерву для виклику свідків (а.с. а.с. 94).

Від заявника надійшла уточнена заява про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в якій він просив встановити факт, що особою, яка звернулась до суду зі своїми фотографіями є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився в місті Донецьку, а також встановити факт свого постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року (а.с. а.с. 80 88).

В судовому засіданні 24 листопада 2020 року заявником було надано клопотання про виправлення описки в його уточненій заяві про встановлення фактів, що мають юридичне значення (а.с. а.с. 98 99).

В судовому засіданні 24 листопада 2020 року було розпочато розгляд справи по суті. Заявник та його представник підтримали уточнену заяву про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Також було допитано свідка ОСОБА_2 . У зв`язку з неявкою іншого свідка було оголошено перерву в судовому засіданні до 08 грудня 2020 року (а.с. а.с. 107 109).

У зв`язку з неявкою в судове засідання 08 грудня 2020 року свідка було оголошено перерву до 16 грудня 2020 року (а.с. 127).

В судовому засіданні 17 грудня 2020 року було допитано свідка ОСОБА_3 . Також представник заінтересованої особи пояснив, що залишає вирішення справи на розсуд суду.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників, показання свідків, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Донецьку Донецької області, Україна (на той час Українська РСР) народився ОСОБА_1 , про що 22 серпня 1972 року було складено актовий запис № 1487, що підтверджується повторним свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 5).

Згідно вказаного свідоцтва про народження батьками заявника зазначені: ОСОБА_4 (графа громадянство містить прочерк) батько, ОСОБА_5 (графа громадянство містить прочерк) мати (а.с. 5).

Згідно абз. 3 п. 86 Інструкції про порядок реєстрації актів громадянського стану в Українській РСР, затвердженої 12 грудня 1970 року Міністерством юстиції Української РСР (в редакції, чинній на час реєстрацій факту народження заявника), при реєстрації актів громадянського стану іноземців, крім національності, зазначається також назва держави, громадянами (підданими) якої вони є.

Оскільки в свідоцтві про народження заявника особливих відміток щодо громадянства його батьків немає, суд приходить до висновку, що його батьки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 мали громадянство СРСР.

Відповідно до ст. 17 Конституції УРСР 1937 року (в редакції, чинній на час народження заявника) кожен громадянин Української РСР є громадянином СРСР.

Згідно п. б ст. 2 Закону СРСР «Про громадянство Союзу Радянських Соціалістичних Республік» громадянами СРСР є особи, які набули радянське громадянство у встановленому законодавством порядку. Докладно підстави набуття громадянства вказаний закон не регулював.

Згідно ст. 11 Закону СРСР «Про громадянство СРСР» 1978 р. дитина, яка народилась у батьків, які є громадянами СРСР, є громадянином СРСР.

У зв`язку з викладеним, суд приходить до висновку, що заявник ОСОБА_1 отримав громадянство Української РСР (а відтак і СРСР) за народженням.

12 квітня 1991 року заявник був засудженим Ясинуватським міським судом Донецької області за ст. 81 ч. 3 КК України (1960 р.) до трьох років позбавлення волі з конфіскацією майна. На підставі ст. 25 КК України (1960 р.) засуджений умовно із залученням до праці, вирок набув законної сили 20 квітня 1991року.

25 липня 1991 року заявник був засуджений Київським районним судом м. Донецька за ст. ст. 140 ч. 2, 2153 ч. 2, 193 ч. 3, 42 КК України (1960 р.) до трьох років восьми місяців позбавлення волі з конфіскацією майна. Звільнений 20 серпня 1994 року з петровської виправної колонії Луганської області № 24 у зв`язку із відбуттям покарання.

Вказані обставини підтверджуються листом Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України від 27 жовтня 2020 року № 36214/16-2020 (а.с. 75).

Згідно п. 20 Положення про паспортну систему в СРСР, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 28 серпня 1974 року № 677 (з наступними змінами та доповненнями) у осіб, взятих під варту, а також засуджених до позбавлення волі чи заслання, та у осіб, засуджених до позбавлення волі з обов`язковим залученням до праці, паспорта вилучаються органами дізнання, попереднього слідства чи суду.

У зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що заявник не міг мати при собі паспорта громадянина СРСР на час проголошення незалежності України, оскільки цей документ мав бути вилучений у нього при засудженні до позбавлення волі.

Із роз`яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року, вбачається, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Наведений перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Пунктом 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001 року (далі Порядок) передбачено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а» «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

Пунктом 44 Порядку передбачено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Можливість встановлення в порядку окремого провадження факту постійного проживання особи на території України за станом на день проголошення незалежності України для вирішення питання про набуття громадянства України підтверджується постановою Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30 квітня 2020 року у цивільній справі № 133/2348/17.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно п. 13 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями) передбачене встановлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року відбувала покарання у місцях позбавлення волі на території України та перебувала у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживала відповідно на території УРСР.:

Судом встановлено, що заявник був засуджений та за станом на 24 серпня 1991 року відбував покарання на території України. З огляду на викладене, суд вважає за доведеним факт постійного проживання заявника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився в місті Донецьку, на території України (Української РСР) за станом на 24 серпня 1991 року.

При вирішенні вимог про встановлення факту встановлення особи заявника суд виходить з наступного.

Європейський Суд з прав людини визначив, що оскільки призначенням Конвенції є захищати реальні права людини, а не ілюзорні, справедливий баланс між різними інтересами, що розглядаються, може бути порушено не тільки тоді, коли відсутні положення для захисту гарантованих прав, а й коли їх не дотримуються належним чином (пункти 56 та 61 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Морено Гомес проти Іспанії», заява № 4143/02).

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.5 ЦПК).

Також, за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Також, Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09.12.2010 року, яке набуло статусу остаточного 09.03.2011 року ще раз вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

За нормою ст. 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

У відповідності до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України).

Допитані в судовому засіданні свідки підтвердили, що особа, яка звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, є ОСОБА_1 . Суд також враховує наявність у заявника всіх оригіналів документів, які стосуються ОСОБА_1 , обізнаність заявника у фактах власності біографії, які підтверджуються відповідними документами.

Встановлення особи заявника, який звернувся до суду з власними фотографіями, необхідне для наступного звернення до органів ДМС України для вирішення питань щодо оформлення його громадянства.

При таких обставинах, підлягає встановленню в судовому порядку факт, що заявником, який звернувся до суду та надав фото зі своїми зображеннями, є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився в місті Донецьку, Україна (на час народження Українська РСР)

На підставі викладеного, ст.ст. 4, 10, 264, 268, 293, 315 319 ЦПК України, суд,

вирішив:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту що має юридичне значення задовольнити.

Встановити факт, що заявником, який звернувся до суду та надав фото зі своїми зображеннями, є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився в місті Донецьку, Україна (на час народження Українська РСР).

Встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився в місті Донецьку, постійно проживав на території України (Української РСР) за станом на 24 серпня 1991 року.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складання його повного тексту.

Повний текст рішення складено 28.12.2020 р.

Суддя С.В. Єдаменко