Справа № 285/4700/19
провадження у справі №2/0285/166/20
04 лютого 2020 року м. Новоград-Волинський
Новоград - Волинський міськрайонний суд Житомирської області у складі судді Сташківа Т.Б., за участі секретаря судового засідання Медяної І.В. та осіб, які беруть участь у справі:
позивача: не прибув, представник ОСОБА_1 ,
відповідача: не прибула,
розглянувши заочно в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів з повнолітньої дочки на утримання батька, -
У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просить стягувати з його дочки ОСОБА_3 аліменти на утримання позивача в твердій грошовій сумі в розмірі 1200 грн. щомісячно.
В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначає, що ОСОБА_3 є його дочкою, своїх обов`язків по належній турботі за батька не виконує, матеріальної допомоги не надає, хоча має таку можливість. Позивач є непрацездатною особою за віком, йому встановлено ІІІ групу інвалідності у зв`язку з хворобою. Згідно медичного висновку позивач потребує постійного стороннього догляду, так-як не здатний до самообслуговування, умови проживання позивача незадовільні, отримує незначні доходи, розмір пенсії є недостатнім для задоволення мінімальних потреб проживання, харчування та лікування.
Представник позивача в судовому засіданні підтримала позов у повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, не заперечувала проти ухвалення у справі заочного рішення суду.
Відповідач в судове засідання не прибула повторно, про час і місце судового розгляду була повідомлена вчасно та належним чином, однак про причини неявки суду не повідомила, відзив проти позову та клопотань про розгляд справи за її відсутності та/або про відкладення розгляду справи не подавала.
За таких обставин, керуючись ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 3).
Відповідно до довідки до висновків МСЕК від 17.03.1998 року позивачу встановлено ІІІ групи інвалідності, причина інвалідності загальне захворювання, рекомендовані заходи по відновленню працездатності лікування і нагляд офтальмолога (а.с. 4).
Згідно довідки КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Новоград-Волинського району» від 5 грудня 2019 року позивач має ІІІ групу інвалідності по зору, потребує постійного стороннього догляду, не здатний до самообслуговування (а.с. 5).
Позивач проживає разом зі своєю дочкою ОСОБА_3 у будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 56 кв.м. (а.с. 6, 8).
ОСОБА_2 отримує пенсію по інвалідності, щомісячний розмір якої в період з липня по листопад 2019 року становив 2000 грн. (а.с. 7).
Згідно із ст. 51 Конституції України повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Відповідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними особами, зокрема, є особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами.
Аналогічні положення містить норма ч. 3 ст. 75 СК України, згідно якої непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи.
Згідно ч. 1 ст. 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін.
Відповідно до пункту 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 № 3, обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст. 204 СК України). Згідно з ч. 2 ст. 205 СК України при визначенні розміру аліментів на непрацездатних батьків необхідно враховувати можливість отримання ними матеріальної допомоги від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, а також від дружини, чоловіка та своїх батьків.
Виходячи із зазначених норм, обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів:1) походження дитини від матері, батька 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних обставин.
З огляду на вищевикладене вбачається, що право на утримання від дочки, сина, мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.
Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.
У постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року № 494/1682/15-ц та від 10 жовтня 2018 року № 301/160/17, аналізуючи положення статті 202 СК України, висловлено правову позицію про те, що право на утримання повнолітньою дочкою, сином виникає у непрацездатних батьків за умови, що їхня заробітна плата, пенсія, доходи від використання майна, інші доходи є меншими за розмір прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Отже, право на утримання повнолітньою дочкою, сином мають непрацездатні батьки, розмір доходу яких є меншим прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2019 року - 1497 гривень, з 1 липня - 1564 гривні, з 1 грудня - 1638 гривень.
Однак, як вбачається з довідки про доходи, позивач отримує пенсію по інвалідності, щомісячний розмір якої в період з липня по листопад 2019 року становив 2000 грн., тобто розмір доходу позивача є більшим ніж прожитковий мінімуму особи, яка втратила працездатність у відповідному році.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач, в розумінні ст. 202 СК України, не довів, що він потребує матеріальної допомоги з огляду на те, що розмір його доходу є більшим від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).
За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , оскільки вони є необґрунтованими та не підтверджуються належними доказами.
Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Оскільки у задоволенні позову ОСОБА_2 , звільненого від сплати судового збору, - відмовлено, то відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись статтями 12, 13, 76-83, 141, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів з повнолітньої дочки на утримання батька відмовити.
Судові витрати компенсувати за рахунок Державного бюджету України, у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.
Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого Цивільним процесуальним кодексом України та може бути переглянуте судом, який його постановив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Житомирського апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвалу суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через відповідні суди, а саме Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області.

Рішення складено в повному обсязі та підписано 10 лютого 2020 року.

Суддя Т.Б. Сташків