Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2020 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Іванченко А. М. , за участю секретаря судового засідання Дереклєєвої А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року позивачка звернулася до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вона є власником будинку АДРЕСА_1 , який належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.04.2000 року. У вказаному будинку зареєстровані відповідачі у справі, які не проживають у будинку з липня 2014 року. Їх особистих речей у будинку не залишилось, вони не сплачують комунальних послуг та не приймають участі в ремонті домоволодіння та його утриманні. Реєстрація відповідачів у будинку перешкоджає їй розпоряджатись та користуватись ним на власний розсуд, тягне за собою збільшення оплати за комунальні послуги, позбавляє її можливості оформити субсидію. В добровільному порядку відповідачі відмовляються знятись з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

На підставі викладеного, просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 .

Позивачка, та її представник - адвокат Хмаріна О.В., у судове засідання не з`явилися, надали заяву про можливість розгляду справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали та наполягала на їх задоволенні.

Відповідачі у судове засідання не з`явились, направили на адресу суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, зазначивши, що визнають позовні вимоги та не заперечують проти їх задоволення.

Представник третьої особи - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради, яка діє на підставі довіреності, надала суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, про що надала до суду відповідний висновок № 01.1-01-23-176 від 29.10.2020 року, в якому Орган опіки вирішення питання щодо визнання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 залишив на розсуд суду.

Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.04.2000 року, позивачці на праві власності належить будинок АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки про надання інформації № 017-99.02-03844, виданої 16.09.2020 року відділом аналітичного забезпечення Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради, на теперішній час у будинку АДРЕСА_1 зареєстровані відповідачі.

Свідок ОСОБА_6 в письмових поясненнях, наданих до суду, вказала, що є сусідкою позивачки. Відповідачі не проживають у будинку АДРЕСА_1 з липня 2016 року.

Свідок ОСОБА_7 надала до суду аналогічні пояснення.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.319 ЦК України позивач вправі володіти, користуватися, розпоряджатися своєю квартирою (будинком) на власний розсуд і має право за ст.391 ЦК України вимагати від відповідача усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже, відповідачі є членами родини позивачки, які з липня 2014 року у будинку не проживають, їх особисті речі в ньому відсутні, у зв`язку із чим суд вважає, що відповідачів слід визнати такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 .

Що стосується неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Беручи до уваги той факт, що ОСОБА_2 досяг 17 років, за місцем реєстрації не проживає більше 6 років, а також і той факт, що позивачем не створюються перешкоди у користуванні спірним житлом, суд приходить до переконання про законність вимог позивача та достатність підстав для визнання неповнолітної дитини такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, будинком АДРЕСА_1 .

Частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно ч. 1 ст. 163 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.

Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Залишаючи за неповнолітньою дитиною ОСОБА_2 право користування жилим приміщенням, будинком АДРЕСА_1 , визнаючи її батьків такими, що втратили право користування цим житловим приміщенням, суд припустить порушення принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, яким передбачено, що малолітня дитина не може бути розлучена з матір`ю, батьком крім випадкових обставин.

Окрім того, обмеження дієздатності особи в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частини 4 статті 29 ЦК.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від її волі, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

З огляду на це, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що також підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 263-265, ЦПК України, ст. 29 ЦК України, ст. 163 СК України, ст. 15, 18, 71, 72 ЖК України, Законами України «Про місцеве самоврядування», «;Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», «;Про охорону дитинства», суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,- задовольнити.

Визнати неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

На рішення може бути подана апеляція до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: А. М. Іванченко