ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 548/1091/19 Номер провадження 22-ц/814/51/20Головуючий у 1-й інстанції Старокожко В.П. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Ачкасовій О.Н.

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Павелка Руслана Сергійовича

на ухвалу Хорольського районного суду Полтавської області від 04 вересня 2019 року, постановлену суддею Старокожко В.П., повний текст ухвали складено 09 вересня 2019 року

у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Хорольського районного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Полтавській області Музиченка Віталія Олексійовича про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року адвокат Павелко Р.С. в інтересах боржника ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Хорольського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Музиченка Віталія Олексійовича, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову останнього про накладення штрафу від 11.05.2019 року у розмірі 1700 грн. на боржника ОСОБА_1 .

Скарга мотивована тим, що державним виконавцем під час винесення оскаржуваної постанови про накладення на позивача штрафу за невиконання рішення суду щодо встановлення порядку та способу участі батька ОСОБА_2 у вихованні дитини не враховано неможливість виконання судового рішення у контексті формулювання обов`язків боржника, а також не врахувано наявність поважної причини неявки боржника 11 травня 2019 року до м. Хорол Полтавської області, що виключає підстави винесення постанови про накладення штрафу.

Ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 04 вересня 2019 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 , представник скаржника адвокат Павелко Руслан Сергійович, на дії/бездіяльність органу примусового виконання Хорольського РВ ДВС ГТУЮ у Полтавській області та державного виконавця Хорольського РВ ДВС ГТУЮ у Полтавській області Музиченка Віталія Олексійовича відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів, інших органів та посадових осіб, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню є Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII. Відповідно до ч. 5,6 ст. 26 зазначеного Закону, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню). Згідно ст. 64-1 Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням, Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою ст. 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконати рішення та попередження про кримінальну відповідальність. Відповідно до ч. 1 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника юридичну особу 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. Частиною 4, п.6 ч.5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року передбачено, що сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язок зупинити вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування ( у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник фізична особа також про зміну місця роботи. Представником боржника не надано суду першої інстанції доказів надіслання та вручення державному виконавцю доказів неможливості явки в м. Хорол для виконання судового рішення саме 11.05.2019 року, тому постанова про накладення штрафу від 11.05.2019 року у виконавчому провадженні № 57993352 прийнята державним виконавцем Хорольського РВ ДВС ГТУЮ у Полтавській області відповідно до вимог чинного законодавства, тому відсутні підстави для її скасування.

Крім цього, суд першої інстанції виходив з того, що представник боржника адвокат Павелко Р.С. вживав заходи до оскарження вказаної постанови до окружного адміністративного суду Полтавської області і ухвалою цього суду від 23.05.2019 р. йому відмовлено у відкриття провадження, у зв`язку з тим, що дана скарга не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Проте, суд першої інстанції виходив з того, що питання визначення підсудності по даній категорії справ не має однозначного вирішення, що представник боржника вже звертався до адміністративного суду, яким визначено, що спір повинен розглядатися за правилами цивільного судочинства, з метою недопущення юрисдикційних спорі та порушення прав боржника на доступ до правосуддя, суд визнав за необхідне розглянути спір за правилами цивільного судочинства.

В апеляційній скарзі представник боржника ОСОБА_1 адвокат Павелко Р.С., посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу від 11.05.2019 року ВП № 57993352.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні скарги вказав, що ОСОБА_1 не надано до суду доказів надіслання та вручення державному виконавцю доказів неможливості явки в м. Хорол для виконання судового рішення саме 11.05.2019 р. Проте, державним виконавцем під час розгляду скарги судом першої інстанції визнано, що йому дійсно було відомо про поважність неприбуття ОСОБА_1 на виконавчі дії 11.05.2019р., оскільки державного виконавця про це було повідомлено, як телефоном, так і засобами електронної пошти (направлено на електронну адресу ВДВС сканкопію довідки про відвідування лікаря, якою рекомендовано лікування в умовах стаціонару), а 14.05.2019 року - сканкопії лікарняного листа, який був відкритий лікарем лише 14.05.2019 року у найближчий робочий день. Те, що ОСОБА_1 з 10.05.2019 р. по 18.05.2019 р. хворіла, то у розумінні ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року є поважною причиною, на яку повинен був звернути увагу державний виконавець перед тим, як виносити постанову про накладення штрафу на ОСОБА_1 . Крім того, згідно ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 р. за наявності обставин, що перешкоджають проведенню виконавчих дій (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо) або з інших підстав, внаслідок виникнення яких сторони були позбавлені можливості скористатися правами, наданими їм цим Законом, виконавець може відкласти проведення виконавчих дій з власної ініціативи або за заявою стягувача чи боржника на строк до 10 робочих днів.

У відзиві на апеляційну скаргу стягувач ОСОБА_2 просить провадження у даній справі закрити у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

У відзиві на апеляційну скаргу Хорольський районний відділ державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) просить постановити ухвалу про відмову у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що рішенням апеляційного суду Полтавської області від 03 листопада 2016 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 23 вересня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Хорольської районної державної адміністрації Полтавської області, про визначення порядку та способів участі у вихованні малолітньої дитини задоволено частково. Встановлено такий порядок та способи участі ОСОБА_2 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : спілкування з дитиною щовівторка та щочетверга з 17:00 год. до 19:00 год. за місцем проживання позивача; спілкування з дитиною щосуботи з 10:00 год до 17:00 год. за місцем проживання позивача. У визначенні спілкування батька і сина дозволено перебування дитини з батьком без присутності матері. У визначенні спілкування батька і сина дозволено відвідування дитячих майданчиків, парків, стадіонів, культурно-масових та розважальних заходів. В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с. 12).

На час ухвалення рішень судом першої та апеляційної інстанції боржник ОСОБА_1 проживала в АДРЕСА_1 .

У жовтні 2018 року боржник ОСОБА_1 змінила місце проживання та переїхала на постійне місце проживання разом із дитиною в АДРЕСА_2 (а.с. 7,8).

28 грудня 2018 року ОСОБА_2 був виданий виконавчий лист від 23 вересня 2016 року № 548/205/16-ц (а.с. 35)

03 січня 2019 року державним виконавцем Хорольського районного відділу ДВС ГТУЮ у Полтавській області Музиченком В.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 579933512 на підставі заяви ОСОБА_2 , про що повідомлено боржника (а.с. 36,37).

Під час здійснення виконавчого провадження державний виконавець Музиченко В.О. 04 січня 2019 року направив виклик на адресу боржника про необхідність явки в м. Хорол 15 січня 2019 року для виконання судового рішення. 18 січня 2019 року державним виконавцем винесено постанову про відкладення виконавчого провадження, у зв`язку з тим, що боржником ОСОБА_1 надано докази поважності причин неявки, у зв`язку з хворобою дитини (а.с. 38, 39).

Також державним виконавцем направлялися виклики 06 лютого 2019 року та 04 квітня 2019 року, проте боржник ОСОБА_1 на ці виклики не з`явилася, надавши державному виконавцю докази поважності причин своєї неявки, що були пов`язані з хворобою (а.с. 42).

06 травня 2019 року державним виконавцем повідомлено Будкіну О.В. про необхідність її явки в м. Хорол для виконання судового рішення на 11.05.2019 року.

11 травня 2019 року державним виконавцем Музиченком О.В. здійснено виїзд за місцем проживання стягувача ОСОБА_2 та задокументовано факт неявки ОСОБА_1 з сином на визначений час, про що складено відповідний акт.

11 травня 2019 року державним виконавцем у зв`язку з відсутністю поважних причин невиконання судового рішення винесено постанову про накладення на боржника ОСОБА_1 штрафу в сумі 1700 грн. (а.с. 55).

27 травня 2019 року представника боржника ОСОБА_1 адвокат Павелко Р.С. оскаржив постанову про накладення штрафу від 11.05.2019 року ВП № 57993352 державного виконавця виконавцем Хорольського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Музиченко В.О. відносно боржника ОСОБА_1 у розмірі 1 700 грн. до Хорольського районного суду Полтавської області.

Розглядаючи скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Хорольського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Музиченка В.О. про накладення штрафу, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про розгляд скарги по суті з огляду на наступне.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року N 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

По справі встановлено, що 03 січня 2019 року державний виконавець Хорольського районного відділу ДВС ГТУЮ у Полтавській області Музиченко В.О. відкрив виконавче провадження ВП № 579933512 на підставі заяви ОСОБА_2 .

Постановою державного виконавця від 11 травня 2019 року у зв`язку з невиконанням у добровільному порядку судового рішення винесено постанову про накладення на боржника ОСОБА_1 штрафу у розмірі 1700 грн.

Скарга на постанову про накладення штрафу від 11.05.2019 року ВП № 57993352 подана 27 травня 2019 року, тобто після набрання 05 жовтня 2016 року чинності Закону України «Про виконавче провадження» N 1404-VIII та зміни до ЦПК України, внесені відповідно до цього Закону.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. За пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція).

У рішенні від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (заяви N 29458/04 та N 29465/04, § 24) ЄСПЛ закріпив поняття "суд, встановлений законом", яке стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність.

Фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі "Занд проти Австрії" (заява N 7360/76, доповідь Комісії від 12 жовтня 1978 року) визначено, що термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)".

Оскільки скарга подана у травні 2019 р., то на спірні правовідносини поширюється саме Закон N 1404-VIII, згідно зі статтею 1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини другої статті 63 Закону N 1404-VIII у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню,? протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

За змістом пункту 7 частини другої статті 17 Закону N 1404-VIII постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

Згідно із частиною другою статті 74 Закону N 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону N 1404-VIII закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 06 червня 2018 року у справі N 921/16/14-г/15 (провадження N 12-93гс18) та у справі N 127/9870/16-ц (провадження N 14-166цс18), від 28 листопада 2018 р. у справі №2-01575/11 (провадження №14-425цс18).

Згідно ч. 4. ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції при ухваленні судового рішення не вказав підстав для відступлення від зазначених правових висновків Верховного Суду. Відмова окружного адміністративного суду у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови з підстав того, що згідно вимог ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені до суду, який видав виконавчий документ, не є підставою для звернення зі скаргою у порядку цивільного судочинства, оскільки відмовляючи у відкритті провадження, окружний адміністративний суд не взяв до уваги вимоги ч. 2 вказаної статті.

Колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для відступлення від зазначених правових висновків Верховного Суду.

З огляду на викладене, спір з приводу правомірності дій державного виконавця при винесенні постанови про накладенням штрафу має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про можливість розгляду скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця щодо винесення постанови про накладення на боржника ОСОБА_1 штрафу у сумі 1700 грн. по суті, оскільки вона підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Згідно ч.1,2 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених ст. 19-22 ЦПК України, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Згідно п.1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно п.4 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення і закрити провадження у справі.

Згідно ч.1 ст. 256 ЦПК України, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга представника боржника ОСОБА_1 адвоката Павелко Р.С. підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню із закриттям провадження у справі.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.4, 377 ч.1,2, 255 ч. 1 п.1, 256 ч.1, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Павелка Руслана Сергійовича задовольнити частково.

Ухвалу Хорольського районного суду Полтавської області від 04 вересня 2019 року - скасувати.

Провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Хорольського районного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Полтавській області Музиченка Віталія Олексійовича про накладення штрафу закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 ,що розгляд скарги на дії державного виконавця про накладення штрафу віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 лютого 2020 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов