Постанова

Іменем України

29 січня 2020 року

м. Київ

справа № 176/2206/13-ц

провадження № 61-14241св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач за первісним позовом - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

відповідач за зустрічним позовом - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

третя особа за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Дніпропетровського обласного управління АТ «Ощадбанк» на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області

від 01 лютого 2017 року у складі судді Павловської І. А. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2018 року у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Красвітної Т. П., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Ощадбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява ПАТ «Ощадбанк» мотивована тим, що 26 жовтня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (далі - ВАТ «Ощадбанк»), правонаступником якого

є ПАТ «Ощадбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 250 000 грн зі сплатою 20 % річних за користування коштами з кінцевим терміном повернення до 25 жовтня 2010 року.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань між сторонами укладено договір поруки від 26 жовтня 2007 року, відповідно до умов якого ОСОБА_2 поручилася за виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань перед ВАТ «Ощадбанк».

Позичальник свої зобов`язання за кредитним договором не виконала, тому станом на 01 серпня 2013 року утворилася заборгованість перед кредитором у розмірі 470 709,81 грн, а саме: заборгованість за простроченим кредитом - 249 247 грн; заборгованість за простроченими відсотками - 116 000 грн; пеня за кредитом - 37 025,13 грн; пеня за відсотками - 17 231,56 грн; 3 % річних за несвоєчасне погашення основного боргу - 20 711,40 грн; 3 % річних за несвоєчасне погашення відсотків - 9 639,12 грн; інфляційні втрати за несвоєчасне погашення основного боргу - 14 232 грн; інфляційні втрати за несвоєчасне погашення відсотків -

6 623,60 грн.

На підставі викладеного ПАТ «Ощадбанк» просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі 470 709,81 грн.

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду зі зустрічним позовом до ПАТ «Ощадбанк», третя особа - ОСОБА_1 , про визнання договору поруки припиненим.

Зустрічна позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що вона відповідно до договору поруки від 26 жовтня 2007 року поручилася перед ВАТ «Ощадбанк» за виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором від 26 жовтня 2007 року.

Разом з тим, банк пред`явив первісний позов (вимогу до поручителя) після спливу шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання, тому порука припинилася відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Крім того, поручитель не давала згоди на укладення між позичальником та кредитором додаткової угоди № 2 від 22 жовтня 2010 року, якою було змінено строки повернення кредиту, внаслідок чого збільшився обсяг її відповідальності, що є підставою для застосування частини першої

статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

На підставі викладеного ОСОБА_2 просила визнати припиненим договір поруки від 26 жовтня 2007 року, укладений між ОСОБА_2 ,

ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області

від 01 лютого 2017 року у задоволені позовної заяви ПАТ «Ощадбанк» відмовлено у повному обсязі.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано припиненим договір поруки від 26 жовтня 2007 року, укладений між ОСОБА_2 , ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1

Стягнуто з ПАТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_2 . 243,60 грн сплаченого судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що банк, пред`явивши

22 вересня 2009 року першу вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, змінив строк виконання основного зобов`язання, тому перебіг позовної давності за вимогами банку про негайне повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня після строку зазначеного у вимозі, тобто у жовтні 2009 року. Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором у серпні 2013 року, тобто з пропуском строку, а відповідачі, зокрема і ОСОБА_1 , заявили про застосування наслідків спливу позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні обґрунтованого позову до боржника.

Банк не надав доказів про те, що протягом шести місяців, тобто

з 26 листопада 2010 року до 26 квітня 2011 року до поручителя в установленому законом порядку була заявлена вимога щодо погашення боргу за кредитним договором від 26 жовтня 2007 року, тому порука припинилася відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України

(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Оскільки із закінченням шестимісячного строку припинилось матеріальне право (поручительство), то пред`явлення позову поза межами цього строку позбавляє ПАТ «Ощадбанк» права на задоволення позову до поручителя

у судовому порядку.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції ПАТ «Ощадбанк» оскаржило його в апеляційному порядку в частині первісних позовних вимог до ОСОБА_1 .

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 січня

2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції в оскаржуваній частині, а також зазначив, що кредитор вперше направив вимогу про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором боржнику 22 вересня 2009 року, а до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором банк звернувся лише у серпні

2013 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні первісних позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ПАТ «Ощадбанк» в особі філії Дніпропетровського обласного управління АТ «Ощадбанк» просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні первісного позову і ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У решті судові рішення не оскаржуються, тому відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України не переглядаються судом касаційної інстанції в цій частині.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що кредитним договором встановлений термін виконання зобов`язання, тому строк позовної давності слід відраховувати саме з цієї дати, а саме з 25 жовтня 2010 року. До суду банк звернувся 05 серпня 2013 року, тобто в межах строку позовної давності у три роки.

Оскільки позичальник не виконував свої зобов`язання, то йому були направлені письмові вимоги щодо повернення коштів (поточної заборгованості) від 22 вересня 2009 року, від 24 листопада 2009 року,

від 07 травня 2010 року, від 16 травня 2011 року, від 18 липня 2013 року.

Вказані вимоги не є вимогами про дострокове повернення кредиту, тому не змінюють строк виконання основного зобов`язання, проте суди належним чином не дослідили їхнього змісту, тому дійшли помилкового висновку про відмову в задоволенні первісного позову з цих підстав.

Відповідно до змісту вимоги від 22 вересня 2009 року, на яку суд апеляційної інстанції посилається як на вимогу дострокового повернення кредиту, банк повідомляє боржника, що станом на 23 вересня 2009 року борг складає 313 805,35 грн, з яких строкова заборгованість за кредитом - 97 210 грн, прострочена заборгованість за кредитом - 152 037 грн, прострочені відсотки - 41 717,83 грн, пеня - 22 840,52 грн. У вказаній вимозі банк просить повернути заборгованість за кредитом, відсотками та штрафні санкції, що у сумі складає 216 595,35 грн, тобто прострочену заборгованість за кредитом, прострочені відсотки та пеню, а не весь кредит. Це ж стосується й інших вимог, що були надіслані позичальнику.

Разом з тим, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором були здійснені оплати, які переривають перебіг строку позовної давності, а саме 13 грудня 2011 року в розмірі 3 924,45 грн та 14 грудня 2011 року в розмірі 4 000 грн.

Так, 19 жовтня 2010 року та 08 вересня 2011 року між банком та Приватним підприємством «Агро-нива Трейдинг ГВВ» (далі - ПП «Агро-нива Трейдинг ГВВ») були укладені договори застави майбутнього врожаю, відповідно до яких останнє зобов`язується виконати зобов`язання позичальника, що випливають з вищезазначеного кредитного договору, а саме: повернути кредит у розмірі 250 000 грн у строк та на умовах зазначених в кредитному договорі; сплатити банку проценти тощо.

Крім того, ПП «Агро-нива Трейдинг ГВВ» 21 вересня 2010 року

та 29 листопада 2010 року надав банку письмові зобов`язання, якими зобов`язується частково погашати заборгованість за кредитним договором ОСОБА_1 , а також був підписаний графік погашення заборгованості

від 29 листопада 2010 року.

Отже, ПП «Агро-нива Трейдинг ГВВ» мало всі законні підстави здійснювати оплату в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, укладеним між банком та ОСОБА_1 .

Проте, суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання щодо інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи (щодо переривання строку позовної давності) без отримання доказів або додаткових пояснень на підтвердження наявності або відсутності законних підстав здійснювати оплату в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, укладеним між банком та ОСОБА_1 , відмовив у задоволенні апеляційної скарги, зазначивши лише те, що платником за платіжними дорученнями є ПП «Агро-нива Трейдинг ГВВ», не з`ясувавши всіх обставин справи.

Доводи інших учасників справи

У травні 2018 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що оскаржувані судові рішення є законними та справедливими, підстави для їх скасування відсутні.

Банк звернувся до позичальника з вимогою від 22 вересня 2009 року, в якій просив повністю погасити кредит, тобто змінив строк виконання основного зобов`язання, а до суду з цим позовом звернувся з пропуском строку позовної давності.

Інший учасник справи не скористалася своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направила.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 березня 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано цивільну справу.

12 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду 13 січня 2020 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 26 жовтня 2007 року між ВАТ «Ощадбанк», правонаступником якого є ПАТ «Ощадбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 250 000 грн зі сплатою 20 % річних за користування коштами з кінцевим терміном повернення до 25 жовтня 2010 року.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань між сторонами укладено договір поруки від 26 жовтня 2007 року, відповідно до умов якого ОСОБА_2 поручилася за виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань перед ВАТ «Ощадбанк».

У зв`язку з невиконанням боржником своїх зобов`язань, за кредитним договором банком пред`явлені письмові вимоги до ОСОБА_1

від 22 вересня 2009 року, від 24 листопада 2009 року, від 07 травня

2010 року, від 16 травня 2011 року, від 18 липня 2013 року.

Позичальник свої зобов`язання за кредитним договором не виконала, тому станом на 01 серпня 2013 року утворилася заборгованість перед кредитором у розмірі 470 709,81 грн, а саме: заборгованість за простроченим кредитом - 249 247 грн; заборгованість за простроченими відсотками - 116 000 грн; пеня за кредитом - 37 025,13 грн; пеня за відсотками - 17 231,56 грн; 3 % річних за несвоєчасне погашення основного боргу - 20 711,40 грн; 3 % річних за несвоєчасне погашення відсотків - 9 639,12 грн; інфляційні втрати за несвоєчасне погашення основного боргу - 14 232 грн; інфляційні втрати за несвоєчасне погашення відсотків -

6 623,60 грн.

Заперечуючи проти первісного позову, ОСОБА_1 надала до суду першої інстанції письмову заяву про застосування строку позовної давності.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України, згідно з якою зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Відповідно до умов кредитного договору сторони встановили як строк дії договору - до 25 жовтня 2010 року включно (пункт 1.2), так і строки виконання зобов`язань з погашенням щомісячних платежів, останній з яких і підлягав виконанню у строк не пізніше 25 жовтня 2010 року (пункт 1.5).

Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати визначено щомісячними черговими платежами.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 цього Кодексу).

Обґрунтовуючи первісні позовні вимоги, банк вказував, що звернувся до суду з цим позовом у межах строку позовної давності, а наявні у матеріалах справи вимоги не змінили строк виконання основного зобов`язання, оскільки лише інформують боржника про наявність поточної заборгованості та не зобов`язують боржника сплатити кредит у повному розмірі.

Проте, суди вказані доводи залишили поза увагою та не перевірили їх належним чином, не дослідили зміст указаних вимог, безпідставно пославшись на те, що вищевказаною вимогою від 22 вересня 2009 року змінено строк виконання основного зобов`язання.

Разом з тим, у вимозі від 22 вересня 2009 року, на яку суд апеляційної інстанції посилається як на вимогу дострокового повернення кредиту, банк повідомляє боржника, що станом на 23 вересня 2009 року борг складає 313 805,35 грн, з яких строкова заборгованість за кредитом - 97 210 грн, прострочена заборгованість за кредитом - 152 037 грн, прострочені відсотки - 41 717,83 грн, пеня - 22 840,52 грн. У вказаній вимозі банк просить повернути заборгованість за кредитом, відсотками та штрафні санкції, що у сумі складає 216 595,35 грн.

Крім того, в указаній вимозі від 22 вересня 2009 року міститься роз`яснення пункту 4.2.2 кредитного договору. При цьому у змісті вказаного документа відсутня вимога про сплату заборгованості за кредитним договором.

Інші наявні у матеріалах справи вимоги також інформують боржника про наявність поточної заборгованості та не зобов`язують боржника сплатити кредит у повному розмірі.

Отже, висновки судів, що кредитор змінив строк виконання основного зобов`язання не підтверджені належними та допустимими доказами.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 - 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусовому порядку через суд.

У справі, яка переглядається, установлено, що згідно з пунктом 1.5 кредитного договору позичальник зобов`язується щомісячно до 30 числа звітного місяця, починаючи з наступного місяця 2007 року, проводити погашення кредиту рівними частинами у розмірі 6 945 грн та сплачувати щомісячно проценти, нараховані банком на залишок заборгованості за кредитом, шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань починаючи з 31 жовтня 2007 року на відповідні рахунки позичальника. Останній платіж в рахунок погашення кредиту в розмірі 6 945 грн та сплати нарахованих банком процентів здійснити не пізніше 25 жовтня 2010 року.

Розмір щомісячного платежу за відсотками зазначено у розрахунку заборгованості (тому 1 а. с. 24).

Відповідно до наданого позивачем за первісним позовом розрахунку заборгованості, позичальник здійснив останню оплату за тілом кредиту

23 квітня 2008 року у розмірі 100 грн, а зі сплати відсотків - 31 серпня

2009 року у розмірі 244,67 грн.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції позичальник посилався на пропуск кредитором строку позовної давності.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Проте суди у справі, яка переглядається, допустили помилку в застосуванні зазначених правових норм і не врахували доводів відповідачів щодо спливу позовної давності з огляду на те, що позичальник здійснив останню оплату за тілом кредиту 23 квітня 2008 року, зі сплати відсотків - 31 серпня

2009 року, а з позовом до суду про стягнення заборгованості кредитор звернувся лише 02 серпня 2013 року.

На підтвердження заявлених у справі вимог позивач за первісним позовом надавав розрахунки заборгованості (том 1 а. с. 24, 123, 126-128).

Враховуючи, що строк дії договору кредиту визначено 25 жовтня 2010 року, а до суду банк звернувся із позовом лише 02 серпня 2013 року, банк має право на стягнення з позичальника у межах строку позовної давності заборгованість за тілом кредиту за період з серпня по жовтень 2010 року у розмірі 20 835 грн (6 945 грн + 6 945 грн + 6 945 грн) та заборгованості зі сплати відсотків за період з 31 серпня по 25 жовтня 2010 року - 11 745,33 грн (4 233,78 грн + 4 097,21 грн + 3 414,34 грн).

Також банк заявив у позовній заяві вимоги про стягнення пені за кредитом, пені за відсотками, 3 % річних за несвоєчасне погашення основного боргу,

3 % річних за несвоєчасне погашення відсотків, інфляційних втрат за несвоєчасне погашення основного боргу, інфляційних втрат за несвоєчасне погашення відсотків.

Разом з тим відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік, яка банком пропущена.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За таких обставин банк має право на стягнення з позичальника у межах строку позовної давності 3 % річних за несвоєчасне погашення

основного боргу у розмірі 1 778,68 грн (609,07 грн + 591,94 грн + 577,67 грн)

та 3 % річних за несвоєчасне погашення відсотків - 1 004,52 грн

(371,30 грн + 349,22 грн + 284 грн).

Також банк має право на стягнення з позичальника у межах строку позовної давності інфляційних втрат за несвоєчасне погашення основного боргу у розмірі 1 454,70 грн (639,63 грн + 425,87 грн + 389,20 грн) та

інфляційних втрат за несвоєчасне погашення відсотків - 832,51 грн

(389,93 грн + 251,24 грн + 191,34 грн).

Отже, заборгованість ОСОБА_1 перед ПАТ «Ощадбанк» за кредитним договором від 26 жовтня 2007 року у межах строку позовної давності становить 37 650,74 грн та складається із: заборгованості за тілом

кредиту - 20 835 грн, заборгованості зі сплати відсотків - 11 745,33 грн, 3 % річних за несвоєчасне погашення основного боргу - 1 778,68 грн, 3 % річних за несвоєчасне погашення відсотків - 1 004,52 грн, інфляційних втрат за несвоєчасне погашення основного боргу - 1 454,70 грн та інфляційних втрат за несвоєчасне погашення відсотків - 832,51 грн.

При цьому не заслуговують на увагу доводи кредитора про вчинення з боку боржника дій, що свідчать про визнання ним боргу (сплати коштів) та, відповідно, переривання строку позовної давності.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду України

від 09 листопада 2016 року у справі № 6-2170цс16.

Обґрунтовуючи вимоги щодо переривання строку позовної давності, кредитор в апеляційній скарзі вказував, що 19 жовтня 2010 року

та 08 вересня 2011 року між банком та ПП «Агро-нива Трейдинг ГВВ» були укладені договори застави майбутнього врожаю, відповідно до яких останнє зобов`язується виконати зобов`язання позичальника, що випливають з кредитного договору, а саме: повернути кредит у розмірі 250 000 грн у строк та на умовах зазначених в кредитному договорі; сплатити банку проценти тощо.

Крім того, банк вказував, що ПП «Агро-нива Трейдинг ГВВ» 21 вересня

2010 року та 29 листопада 2010 року надав банку письмові зобов`язання, якими зобов`язується частково погашати заборгованість за кредитним договором ОСОБА_1 .

Разом з тим, на підтвердження вказаних обставин не подано належних та допустимих доказів, зокрема договорів застави майбутнього врожаю письмових зобов`язань тощо.

Копії платіжних доручень від 14 грудня 2011 року на суму 4 000 грн та

від 13 грудня 2011 року на суму 3 924,45 грн, в яких платником зазначено

ПП «Агро-нива Трейдинг ГВВ», не містять даних, за якими саме правовідносинами з ОСОБА_1 вони сплачені.

При цьому боржник заперечувала проти сплати нею заборгованості за кредитним договором 13 грудня 2011 року та 14 грудня 2011 року або уповноваження на це особи, яка б представляла її у відносинах з кредитором у силу вимог закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Отже, за відсутності у матеріалах справи належних та допустимих доказів, які підтверджують ці обставини, відсутні правові підстави для висновку про переривання перебігу позовної давності за спірними правовідносинами внаслідок сплати ПП «Агро-нива Трейдинг ГВВ» 14 грудня 2011 року -

4 000 грн та 13 грудня 2011 року - 3 924,45 грн.

На підставі викладеного, враховуючи вимоги частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, принципи диспозитивності, пропорційності цивільного судочинства, розумності строків розгляду справи судом, Верховний Суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договорому межах строку позовної давності у розмірі 37 650,74 грн.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Статтею 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Ураховуючи те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи в оскаржуваній частині встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційної інстанцій в частині вирішення первісних позовних вимог до ОСОБА_1 підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог частково, тобто у розмірі 37 650,74 грн.

Щодо судових витрат

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки судом касаційної інстанції ухвалено нове судове рішення про задоволення позовних вимог частково, то з ОСОБА_1 на користь

ПАТ «Ощадбанк» необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1 128,45 грн (275,23 грн + 302,76 грн + 550,46 грн) за подання до суду позовної заяви (275,23 грн), апеляційної скарги (302,76 грн) та касаційної скарги

(550,46 грн).

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Дніпропетровського обласного управління

АТ «Ощадбанк» задовольнити частково.

Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області

від 01 лютого 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2018 року в частині вирішення первісних позовних вимог до ОСОБА_1 скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором від 26 жовтня 2007 року у розмірі 37 650,74 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 20 835 грн, заборгованості зі сплати відсотків - 11 745,33 грн, 3 % річних за несвоєчасне погашення основного боргу - 1 778,68 грн, 3 % річних за несвоєчасне погашення відсотків - 1 004,52 грн, інфляційних втрат за несвоєчасне погашення основного боргу - 1 454,70 грн та інфляційних втрат за несвоєчасне погашення відсотків - 832,51 грн.

У задоволенні решти позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» судовий збір у розмірі 1 128,45 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська