Справа № 503/1914/16-ц
Провадження № 4-с/503/3/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 року Кодимський районний суд Одеської області в складі:

головуючого-судді Вороненка Д.В.,

за участю секретаря судового засідання Вдовиченко В.О.,

посадової особи органу державної виконавчої служби Кушнір С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кодима скаргу ОСОБА_1 на діїдержавного виконавця начальника Кодимського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кушніра Сергія Михайловича у виконавчих провадженнях відкритих за виконавчими листами виданими за рішенням суду ухваленим у цивільній справі № 503/1914/16-ц,

встановив:

Стягувач ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця, в якій просила визнати протиправними дії начальника Кодимського РВ ДВС Кушнір С.М. щодо систематичного відкладення виконавчих дій та щодо безпідставного невиконання рішення суду про виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з житлового будинку АДРЕСА_1 за ВП № 55303034 та № 55303460, а також зобов`язати начальника Кодимського РВ ДВС Кушнір С.М. виконати вище згадане рішення суду протягом десяти календарних днів з дня отримання винесення судового рішення за даною скаргою. В обґрунтування поданої скарги стягувач зазначила, що рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 31.03.2017 року задоволено її позовні вимоги та висилено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 з житлового будинку АДРЕСА_1 . В свою чергу апеляційний суд Одеської області, у порядку апеляційного перегляду, своїм рішенням від 26.10.2017 року залишив без змін рішення суду першої інстанції в частині виселення відповідачів. На підставі цього рішення Кодимським районним судом Одеської області 04.12.2017 року було видано виконавчі листи за якими 05.12.2017 року відкрито виконавчі провадження № 55303034 та № 55303460 та надано боржникам десять днів на добровільне виконання рішення суду. Однак, добровільно боржники не висиляються з будинку стягувача у зв`язку з чим рішення суду не виконують. При цьому, стягувач вважає, що начальник Кодимського РВ ДВС Кушнір С.М., в провадженні якого перебувають зазначені вище виконавчі провадження з 2017 року, безпідставно ухиляється від виконання рішення суду. Постановою начальника УДВС ГТУЮ в Одеській області від 06.08.2019 року та постановою Кодимського районного суду Одеської області від 27.02.2020 року бездіяльність начальника Кодимського РВ ДВС Кушніра С.М. була визнана протиправною. Також стягувач вказує, що державний виконавець, в порядку ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження», кожні десять днів виносить безпідставну та необґрунтовану постанову про відкладення виконавчих дії з посиланням на карантин у зв`язку з епідемією COVID-19. У зв`язку з чим стягувач вважає вказаній дії протиправними та незаконними, оскільки державний виконавець зловживає своїми правами.

В судове засідання стягувач ОСОБА_1 не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, про дату, час і місце розгляду скарги була своєчасно повідомлена належним чином у відповідності до ст. 128 ЦПК України. При цьому, стягувач подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності учасників, зокрема себе, посилаючись на розумні строки здійснення розгляду.

Боржники ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомила, про дату, час і місце розгляду скарги були своєчасно повідомлені належним чином у відповідності до ст. 128, 130 ч.3 ЦПК України. Згідно ч.2 ст. 450 ЦПК України, неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду. При цьому, згідно вимог ч.1 згаданої статті, скарга розглядається у десятиденний строк.

Начальник Кодимського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Кушнір С.М. в судовому засіданні зазначав про необґрунтованість скарги так як виконавчі дії неможливо провести внаслідок обмежувальних заходів пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) та передбачених постановою Кабінету Міністрів України та відомчими актами по ДВС.

Заслухавши думку посадової особи органу державної виконавчої служби, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

31.03.2017 року Кодимським районним судом Одеської області у цивільній справі № 503/1914/16-ц було ухвалено рішення, яким позов задоволено, а ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 виселено з житлового будинку АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України.

26.10.2017 року апеляційним судом Одеської області, у порядку апеляційного перегляду, було ухвалено рішення, яким змінив рішення суду першої інстанції виключенням з мотивувальної та резолютивної частин останнього судження про зняття відповідачів з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, а в решті рішення залишено без змін.

04.12.2017 року Кодимським районним судом Одеської області за згаданим рішенням суду видано виконавчі листи, які в цей же день були пред`явленні для виконання до Кодимського РВ ДВС ГТУЮ в Одеській області із заявами стягувача ОСОБА_1 про відкриття виконавчих проваджень.

05.12.2017 року за даними виконавчими листами винесено постанови про відкриття виконавчих проваджені № 55303034 та № 55303460, в яких зазначено про необхідність виконати рішення суду самостійно протягом десяти робочих днів.

Дані виконавчі провадження перебувають на виконанні у начальника Кодимського РВ ДВС ГТУЮ в Одеській області Кушніра С.М.

06.08.2019 року начальником УДВС ГТУЮ в Одеській області, за результатом перевірки виконавчого провадження № 55303034, винесено постанову № 86/23/1/19, якою дії начальника Кодимського РВ ДВС ГТУЮ в Одеській області Кушніра С.М. по виконанню зазначеного виконавчого провадження були визнанні такими, що проведені з порушенням вимог ст. 18, частин першої та другої статті 33, статті 66 Закону України «Про виконавче провадження».

В свою чергу ухвалою Кодимського районного суду Одеської області від 27.02.2020 року, за результатом розгляду скарги стягувача ОСОБА_1 , визнано протиправною бездіяльність начальника Кодимського РВ ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кушніра С.М. щодо невиконання рішення Кодимського районного суду Одеської області від 31.03.2017 року про виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 з житлового будинку АДРЕСА_1 .

Стаття 1291 Конституції України передбачає, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Державазабезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Крім того, норми пункту 7 ч.3 ст. 2 та ч.1 ст. 18 чинного ЦПК України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ, що набув чинності 15 грудня 2017 року)також передбачають обов`язковість судового рішення, що набрало законної сили, як одну із основних засад (принципів) цивільного судочинства. Аналогічну за своїм змістом норму у своїй статті 14 містив ЦПК України (у редакції чинній до 14.12.2017 року), який був чинний на момент ухвалення рішення суду за яким видано виконавчі листи та на час відкриття за ними виконавчих проваджень.

ЄСПЛ дотримується такої ж позиції, оскільки у своєму рішенні від 20.07.2004 року у справі «Шмалько проти України» зазначив, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на справедливий суд), виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися, як неодмінна складова судового розгляду.

Окрім того, ЄСПЛ зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє, а також, що система ефективна законодавчо та практично, а нездатність державних органів вжити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії права на справедливий суд (рішення від 17 травня 2005 року по справі «Чіжов проти України»).

У рішенні Європейського суду з прав людини «Матківська проти України» від 12 березня 2009 року (заява № 38683/04) зазначено про те, що судовий розгляд і виконавче провадження - це перша та друга стадії загального провадження, які стосуються тривалості провадження; виконання рішення є другим етапом судового провадження, а також що реалізоване право знаходить свою ефективну реалізацію саме у момент виконання.

Згідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII (надалі за текстом Закону) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до пункту 1 ч.1 ст. 3 Закону, примусовому виконанню підлягають рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

В свою чергу ст. 447 ЦПК України передбачає, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Крім того, ч.1 ст. 74 Закону також передбачає, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Водночас із цим положення ч.2-3 ст. 451 ЦПК України визначають повноваження суду при розгляді скарги даної категорії, зокрема у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

У зв`язку з чим суд вважає вимогу заявника стягувача про визнання протиправними дій посадової особи органу державної виконавчої служби «щодо систематичного відкладення виконавчих дій та безпідставного невиконання рішення суду» такою, що виходить за межі повноважень суду при розгляді скарг даної категорії, а тому в даній частині є необґрунтованою.

Також суд не вважає можливим надавати оцінку рішенням, діям чи бездіяльності виконавця під час виконавчого провадження в період до 30.04.2020 року, оскільки оцінка їм була надана судом у відповідних ухвалах від 12 і 27 лютого 2020 року при розгляді інших скарг.

Крім того, абзацом першим ч.2 ст. 66 Закону визначає, що день і час примусового виселення призначає державний виконавець, таким чином законодавцем визначено виключні повноваження державного виконавця на здійснення даної виконавчої дії, а тому суд не може вирішувати дане питання під час розгляду скарги даної категорії. Водночас із цим абзац другий ч.5 ст. 13 Закону передбачає, що за порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавці несуть відповідальність в порядку, встановленому законом.

При цьому, судом встановлено, що постановами начальника Кодимського РВ ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кушніра С.М. від 15.10.2020 року виконавчідії у виконавчих провадженнях № 55303034 та № 55303460 були відкладенні з аналогічної підстави та обґрунтування ст. 32 Закону у зв`язку з запровадженим карантином з поширенням короно вірусної хвороби (COVID-19).

Згідно ч.1 ст. 32 Закону, за наявності обставин, що перешкоджають проведенню виконавчих дій (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), або з інших підстав, внаслідок виникнення яких сторони були позбавлені можливості скористатися правами, наданими їм цим Законом, виконавець може відкласти проведення виконавчих дій з власної ініціативи або за заявою стягувача чи боржника на строк до 10 робочих днів.

Однак, ст. 66 Закону, яка законодавчо врегульовує порядок виконання рішення про виселення боржника.

Крім того, підпункти 6 і 7 пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17 березня 2020 року № 530-IX, щодо заборони на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни, примусового виселення із житла та жилих приміщень стосуються виключно випадків коли виселення має проводитись за несвоєчасну оплату житлово-комунальних послуг та під час примусового виконання рішень судів щодо стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Враховуючи зазначене суд вважає, що скарга заявника стягувача є обґрунтованою в частині вимог про визнання неправомірними дій посадової особи органу державної виконавчої служби, які фактично є бездіяльністю останньої, під час виконання судового рішення від 31.03.2017 року у цивільній справі № 503/1914/16-ц в рамках виконавчих проваджень № 55303034 та № 55303460 у період часу після 30.04.2020 року, а тому у цій частині підлягає задоволенню.

Виконання звернутих до виконання судових рішень, як зазначалось вище у відповідності до положень ст. 1 Закону, є завданням органів і осіб, зокрема державного виконавця в провадженні якого перебуває відповідний виконавчий документ.

Тому окрема вимога про зобов`язання посадової особи органу державної виконавчої служби виконати судове рішення про виселення боржників є невиправданою, оскільки є законодавчо врегульованою процедурою, що здійснюється без додаткового на те судового рішення за наявності відповідного рішення суду про виселення, яке набрало законної сили та звернуте до виконання, а тому задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 447-451 ЦПК України, ст. 66, 74 Закону України «Про виконавче провадження», суд

постановив:

Скаргу ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) на бездіяльність державного виконавця задовольнити частково.

Визнати неправомірноюбездіяльність начальника Кодимського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Кушніра С.М. (місцезнаходження: Одеська область, м. Кодима, вул. Соборна, 88), щодо виконання судового рішення Кодимського районного суду Одеської області від 31.03.2017 року у цивільній справі № 503/1914/16-ц в рамках виконавчих проваджень № 55303034 та № 55303460 про виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з житлового будинку АДРЕСА_1 .

В задоволенні іншої часини вимог відмовити за необґрунтованістю.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Одеського апеляційного суду, через Кодимський районний суд Одеської області, протягом п`ятнадцяти днів з дня складення тексту ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Суддя Д.В. Вороненко