Постанова

Іменем України

23 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 308/12138/14-ц

провадження № 61-7443св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану через представника ОСОБА_2 , на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 липня 2016 року у складі судді Домніцького В. В. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 20 липня 2017 року у складі колегії суддів: Фазикош Г. В., Готри Т. Ю., Бисаги Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позов обґрунтований тим, що 11 лютого 2008 року між ПАТ КБ «Надра» і ОСОБА_4 укладено кредитний договір на суму 59 508,01 дол. США під 12, 89 % річних строком до 10 лютого 2023 року.

На забезпечення виконання основного зобов`язання між ПАТ КБ «Надра» і ОСОБА_5 укладено договір поруки від 11 лютого 2008 року, згідно з яким він поручився перед банком за належне виконання позичальником взятих на себе зобов`язань відповідно до кредитного договору.

Зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом позичальник ОСОБА_1 належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 21 серпня 2014 року виникла заборгованість за кредитним договором в розмірі 52 904, 69 дол. США, з яких: 49 852,72 дол. США - забогованість за кредитом, 3 051,97 дол. США - заборгованість за відсотками, та 4 463, 07 грн - заборгованість за пенею.

Позивач з урахуванням уточнених вимог просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Надра» 52 904, 69 дол. США боргу за кредитом і відсотками та 4 463,07 грн пені.

Короткий зміст зустрічних позовних вимог

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «Надра» про захист прав споживачів, визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними та застосування наслідків недійсності правочину.

Зустрічний позов обґрунтований тим, що під час укладення кредитного договору банк не надав їй необхідну, достовірну та своєчасну інформацію про отримані послуги та валютні ризики, що призвело до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків. Зокрема, не надав графіка щомісячних платежів та детального розпису загальної вартості кредиту. Умови кредитного договору є несправедливими в частині надання кредиту в іноземній валюті, оскільки всі ризики знецінення валюти банк переклав на споживача.

ОСОБА_1 просила суд визнати кредитний договір від 11 лютого 2008 року та іпотечний договір від 11 лютого 2008 року недійсними та застосувати наслідки недійсності правочину щодо прийняття суми виданого кредиту за вирахуванням вже сплачених сум на погашення тіла кредиту, відсотків, пені та комісії.

Короткий зміст судових рішень судівпершої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 15 липня 2016 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 20 липня 2017 року, позов задоволено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором в розмірі 52 904,69 дол. США та пеню в розмірі 4 463,07 грн. Вирішено питання про судові витрати. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Додатковим рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 08 травня 2017 року в задоволенні вимог зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Надра» про визнання недійсним іпотечного договору та застосування наслідків недійсного правочину у вигляді прийняття суми виданого кредиту за вирахуванням вже сплачених сум на погашення тіла кредиту, відсотків, пені та комісії відмовлено.

Задовольнивши первісний позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_1 зобов'язання за кредитним договором не виконує, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню.

Відмовивши в зустрічному позові, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що підстав для визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними немає, як немає правових підстав для застосування наслідків недійсності кредитного договору у вигляді прийняття суми виданого кредиту за вирахуванням вже сплачених сум на погашення тіла кредиту, відсотків, пені та комісії.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 20 липня 2017 року, просила скасувати оскаржувані судові рішення, кредитний та іпотечний договори визнати недійсними із застосуванням наслідків недійсності правочину щодо прийняття суми виданого кредиту за вирахуванням вже сплачених сум на погашення тіла кредиту, відсотків, пені та комісії.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані рішення є незаконними, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Суди не врахували, що банк під час укладення кредитного договору не дотримав вимог Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон) щодо надання в письмовій формі інформації про умови кредитування, графіка щомісячних платежів, орієнтовної сукупної вартості кредиту.

Суди неправильно застосували Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі - Правила).

Суди не звернули уваги, що сума наданого кредиту - 59 508,01 дол. США, а в уточнених позовних вимогах банк зазначає суму 60 519,64 дол. США, неправомірно включивши до неї комісію за проведення розрахунку, яка була сплачена в день видачі кредиту.

Суд першої інстанції відхилив клопотання ОСОБА_1 про призначення експертизи, оскільки немає необхідності в її призначенні.

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи.

У березні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 10 грудня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у серпні 2017 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволеннякасаційної скарги з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 11 лютого 2008 року між ПАТ КБ «Надра» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір на суму 59 508,01 дол. США під 12,89 % річних строком до 10 лютого 2023 року.

На забезпечення виконання основного зобов`язання 11 лютого 2008 року між ПАТ КБ «Надра» і ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

На забезпечення виконання основного зобов`язання між ПАТ КБ «Надра» і ОСОБА_5 укладено договір поруки від 11 лютого 2008 року, згідно з яким він поручився перед банком за належне виконання позичальником взятих на себе зобов`язань відповідно до кредитного договору.

Зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом позичальник ОСОБА_1 належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 21 серпня 2014 року виникла заборгованість за кредитним договором в розмірі 53 245,05 дол. США, що еквівалентно 698 191,16 грн, з яких: 49 852,72 дол. США - забогованість за кредитом, 3 051,97 дол. США - заборгованість за відсотками; 4 463, 07 грн - заборгованість за пенею.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Задовольнивши первісний позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, з урахуванням статей 526, 527, 611, 625, 1054, 1050 ЦК України, наданих банком доказів на обґрунтування позовних вимог про стягнення заборгованості, дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 порушила умови кредитного договору, прострочилаповернення заборгованості за кредитом і не виконала зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим повинна сплатити заборгованість за цим договором.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Суди встановили, що в договорі зазначено суму кредиту, мету надання кредиту; форми його забезпечення; розмір процентів за користування кредитом; суму кредиту та її складові, строк, на який надається кредит, детальний розпис загальної вартості платежів за договором, що включає в себе суми платежів із повернення кредиту та строки їх здійснення, процентів, комісійних винагород, інших супутніх платежів, включаючи кількість платежів, їх частоту, обсяги та розрахунок сукупної вартості кредиту і реальної процентної ставки; можливість і наслідки дострокового повернення кредиту та його умови.

Суди проаналізували відповідність укладеного договору положенням частини першої статті 203, статті 215 ЦК, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Суд апеляційної інстанції, залишивши рішення суду першої інстанції без змін, виходив з того, що ОСОБА_1 перед укладенням кредитного договору ознайомлена із загальними умовами кредитування, погодилася з ними, наслідком чого стало його укладення.

Доводи ОСОБА_1 про те, що їй банк не повідомив інформацію, необхідну для укладення кредитного договору, зокрема щодо умов договору, мети кредитування, строку кредитування, графіку щомісячних платежів, сукупної вартості кредиту, спростовуються як змістом кредитного договору, так і документами позичальника, підписаними до укладання кредитного договору.

Суд апеляційної інстанції правомірно зазначив, що у Законі чітко прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість, тому ОСОБА_1 були відомі всі умови договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили її прийняти їх на вкрай невигідних для себе умовах.

Отже, застосування Закону до спорів, які виникають з кредитних правовідносинах можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, а тому застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не встановив порушення зазначених вище норм матеріального права при укладенні сторонами кредитного договору, а зазначив, що ОСОБА_1 надано всю необхідну інформацію, передбачену частинами другою, четвертою статті 11 Закону; сторони узгодили всі істотні умови договору, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, його розмір та цілі, відсоткову ставку, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Позивач особистим підписом засвідчила свою згоду з умовами договору та фактично отримала кредит, що підтверджено меморіальними ордерами.

Суди дійшли обгрунтованого висновку, що ОСОБА_1 мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було вільним та відповідало внутрішній волі; виконання банком зазначених умов підтверджено особистим підписом позивача у кредитному договорі, її заявою про надання кредиту, на момент укладення кредитного договору позивач не заперечувала змісту цього правочину. На спростування встановлених судом першої інстанції обставин ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів. Протягом тривалого часу вона виконувала свої обов`язки за договором із повернення кредитних коштів, сплати процентів та інших платежів за користування кредитом, що підтверджено письмовими доказами у справі.

Доводи касаційної скарги про те, що банк не надав ОСОБА_1 повної інформаціі про сукупну вартість кредиту, є безпідставними, оскільки існуючі форми кредитування з описом відмінностей між ними, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, вичерпні відомості стосовно розрахунків з оплати послуг третіх осіб та обґрунтування їх вартості, інша інформація щодо істотних умов кредитного договору, зокрема, щодо включення комісії, міститься в самому тексті підписаного сторонами договору, є чіткою і зрозумілою.

Суди встановили, що будь-яку іншу інформацію щодо форм кредитування та відмінностей між ними позивач мала можливість отримати до підписання договору або відмовитися від його підписання у разі ненадання необхідної для неї інформації.

Безпідставними є доводи касаційної скарги, що суд першої інстанції необгрунтовано відхилив клопотання ОСОБА_1 про призначення експертизи, оскільки суд першої інстанції в ухвалі від 15 липня 2016 року мотивував причину такої відмови.

Проте заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що суди не звернули уваги, що сума наданого кредиту - 59 508,01 дол. США, а в уточнених позовних вимогах банк зазначає суму 60 519,64 дол. США, неправомірно включивши до неї комісію за проведення розрахунку, яка була сплачена в день видачі кредиту, з огляду на таке.

Представник відповідача у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції пояснив, що фактично кредит надано в розмірі 59 508,01 дол. США, оскільки сума в розмірі 1 011,63 дол. США є комісією, та не має включатися до загальної суми кредиту.

Згідно з умовами укладеного між сторонами договору передбачена комісія в розмірі 1,7 % від суми виданих коштів (пункт 1.5 кредитного договору), яка становить 1 011,63 дол. США, а саме 1,7 % від 59 508,01 дол. США. На підтвердження одержання коштів ОСОБА_1 банк надав заяви про видачу готівки від 11 лютого 2008 року № 4-2 на суму 59 508,01 дол. США та № 4-3 на суму 1 011,63 дол. США, підписані нею (т. 1, а. с. 194, 195).

З висновками судів повністю погодитися не можна, з огляду на таке.

Згідно з частинами першою, другою статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Згідно з пунктом 1.5 кредитного договору комісія за розрахунки за цим договором становить 1,7 % від суми виданих коштів, зазначених у пункті 1.2, за винятком суми, виданої на оплату цієї комісії.

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц, провадження № 61-8862сво18, дійшов висновку, що виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду викладений у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц, провадження № 61-8862сво18, дійшов висновку, що умова договору про сплату комісії за користуання кредитом є нікчемною.

Верховний Суд виходить з того, що положення кредитного договору від 11 лютого 2008 року № 119-08/02-2008про сплату позичальником на користь банку комісії за розрахунки за кредитним договором (пункт 1.5) не відповідає вимогам закону, оскільки вказаний платіж є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок і є нікчемним.

Нікчемність пункту 1.5 кредитного договору має правове значення для визначення кредитної заборгованості, яка підлягає стягненню з позичальника.

Таким чином, позовні вимоги банку про стягнення заборгованості за комісією у розмірі 1 011,63 дол. США є необґрунтованими з вищевказаних підстав, висновок судів про задоволення первісного позову з урахуванням суми комісії ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права.

Тому судові рішення в частині первісного позову підлягають зміні, зменшивши розмір заборгованості, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 з 52 904,69 дол. США до 51 893,06 дол. США., в іншій частині судові рішення в частині вирішення зустрічного позову є законними та обгрунтованими.

Верховний Суд зазначає, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним відповідно до закону з моменту його укладення (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, провадження № 120304 гс18).

Водночас нікчемність пункту 1,5 кредитного договору не є наслідком визнання недійсним такого договору в цілому, оскільки під час його укладення сторони узгодили всі його істотні умови.

Суди встановили відсутність підстав для визнання недійним кредитного договору з підстав, визначених позивачем у зустрічному позову, оскільки ОСОБА_1 не довела зустрічних позовних вимог.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, то Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, зміни оскаржуваних рішень в частині первісного та зустрічного позовів, в іншій частині судові рішення підлягають залишенню без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану через представника ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 20 липня 2017 року в частині задоволення первісного позову про стягнення заборгованості змінити, зменшивши розмір заборгованості, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 з 52 904,69 дол. США до 51 893,06 дол. США.

В іншій частині рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 20 липня 2017 року в частині задоволення первісного позову про стягнення заборгованості залишити без змін.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 20 липня 2017 року в частині вирішення зустрічного позову змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко