Дата документу 02.11.2020 Справа № 337/5414/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2020 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 337/5414/19

Провадження № 22-ц/807/2618/20

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2020 року в складі судді Ширіної С.А. в справі за позовом акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року АТ «Укрексімбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначало, що 18 липня 2007 року між Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України», правонаступником якого є АТ «Укрексімбанк», та ОСОБА_1 було укладено договір про відкриття кредитної лінії до карткового рахунку в рамках зарплатного проекту №БН/2007-07.

Згідно з п.п. 2.1, 2.2, 2.3 Кредитного договору позивач відкрив відповідачу кредитну лінію з лімітом не більше 3 500, 00 грн. під 24% річних. Дія кредитної лінії припиняється 30 червня 2009 року.

Відповідно до п.п. 5.2.2, 5.2.4 Кредитного договору Позичальник зобов`язався своєчасно, в порядку, передбаченому Кредитним договором, повернути Банку кредит та сплатити проценти за його користування.

Використовуючи свою платіжну картку відповідач отримував грошові кошти в межах встановленого Кредитним договором ліміту, що підтверджується поточною випискою та контрактом.

У зв`язку з невиконанням відповідачем умов Кредитного договору позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав. Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23 лютого 2010 року, яке набрало законної сили 11 березня 2010 року, в справі № 2-719/2010 позов Банку задоволено та стягнуто з відповідача заборгованість за Кредитним договором в розмірі 6 227, 83 грн. Заборгованість на час подання позову в цій справі не погашена.

Після ухвалення вищевказаного заочного рішення суду, Банком за Кредитним договором додатково нараховано Позичальнику проценти, пеню, 3% річних та втрати від інфляції за прострочення сплати процентів.

Станом на 19 листопада 2019 року прострочена заборгованість Відповідача за Кредитним договором становить 12 166, 75 грн.:

7 087, 99 грн. - заборгованість за процентами за період з 24.02.2010 по 06.08.2018;

2 462, 55 грн. - пеня за прострочення сплати процентів за період з 20.11.2018 по 19.11.2019;

598, 93 грн. - 3% за прострочення сплати процентів за період з 20.11.2016 по 19.11.2019;

2 017, 28 грн. - втрати від інфляції за прострочення сплати процентів за період з 01.12.2016 по 31.10.2019.

Ураховуючи викладене, АТ «Укрексімбанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість в розмірі 12 166, 75 грн., а також судовий збір в розмірі 1 921, 00 грн.

Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05 лютого 2020 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрексімбанк» заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії до карткового рахунку в рамках зарплатного проекту №БН/2007-07 від 18 липня 2007 року в сумі 12 166, 75 грн., а також судовий збір в розмірі 1921, 00 грн.

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05 березня 2020 року вказане заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрексімбанк» заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії до карткового рахунку в рамках зарплатного проекту №БН/2007-07 від 18 липня 2007 року в сумі 303, 85 грн., а також судовий збір в розмірі 48, 03 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням АТ «Укрексімбанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що з моменту ухвалення 23 лютого 2010 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя заочного рішення в справі № 2-719/2010 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за Кредитним договором, банком додатково нараховано Позичальнику проценти, пеню, 3% річних та втрати від інфляції за прострочення сплати процентів до моменту погашення заборгованості. Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що згідно з умовами Кредитного договору він діє до повного виконання Сторонами взятих на себе за цим договором зобов`язань, а проценти за користування кредитом нараховуються по дату, яка передує даті повного повернення Кредиту. Позивач, посилаючись на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 13 грудня 2018 року в справі № 913/11/18, зазначає, що суд помилково застосував до правовідносин правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12, та відмовив в частині позовних вимог. Крім того, суд без жодних обґрунтувань та зазначення мотивів, з яких він виходив, проігнорував вимоги банку щодо стягнення пені. Звертає увагу, що Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» не може бути застосований до правовідносин в цій справі, тому суд безпідставно не задовольнив позовні вимоги щодо стягнення втрат від інфляції.

Відповідач не скористався своїм правом надання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: малозначні справи; що виникають з трудових правовідносин; про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ураховуючи зазначене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції, посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 28 березня 2018 року в справі №444/9519/12, та від 04 липня 2018 року в справі № 14-154цс18, виходив з того, що проценти та пеня нараховані банком поза межами строку дії договору, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом та пені. Частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення 3% річних суд першої інстанції виходив з того, що з ухваленням 23 лютого 2010 року рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за Кредитним договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання 25 червня 2018 року, відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених ст.. 625 ЦК України за весь час прострочення. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення втрат від інфляції суд посилався на те, що наданий позивачем розрахунок суми індексації не відповідає вимогам закону та є невірним, оскільки індекс інфляції за вказаний період не перевищує граничний поріг встановлений ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Колегія суддів не може повністю погодитися з висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 18 липня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» (Кредитор) та ОСОБА_1 (Позичальник) уклали Договір про відкриття кредитної лінії до карткового рахунку в рамках зарплатного проекту №БН/2007-07, відповідно до п.п. 2.1, 2.2, 2.3 якого Кредитор відкриває Позичальнику Кредитну лінію для проведення операцій з використанням Карток, з Лімітом не більше 3500, 00 грн., погашення на строк до 30 червня 2009 року включно. Кредитор в межах Кредитної лінії та на умовах цього Договору надає Позичальнику Кредит з оплатою процентів за його використання в розмірі 24, 00 % річних. Кредит підлягає поверненню не пізніше дати остаточного повернення Кредиту, а саме 30 червня 2009 року включно (а.с. 31-32).

Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23 лютого 2010 року, яке набрало законної сили 11 березня 2010 року, в справі № 2-719/2010 позов ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованість за кредитним договором у розмірі 6 227, 83 грн. (а.с. 36).

26 червня 2018 року головним державним виконавцем Хортицького відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області винесено постанову, якою виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-719/10, виданого 26 грудня 2014 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» 6227, 83 грн. - закінчено (а.с. 63-64).

Згідно з частиною першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

У частині другій статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно із статтями 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» визначені у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами частини першої цієї статті, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Ураховуючи наведене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком дії договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Відповідно до умов Кредитного договору, кінцевий термін повернення кредиту - 30 червня 2009 року, а тому саме з цієї дати сплив строк кредитування.

Зі змісту заочного рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23 лютого 2010 року в справі № 2-719/2010 вбачається, що з ОСОБА_1 стягнута заборгованість за Договором про відкриття кредитної лінії до карткового рахунку в рамках зарплатного проекту №БН/2007-07 від 18 липня 2007 року в розмірі 6 227, 83 грн. станом на 23 лютого 2010 року.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, право позивача нараховувати проценти за користування кредитом, пеню припинилося зі спливом строку кредитування 30 червня 2009 року, у зв`язку із чим із зазначеної дати АТ «Укрексімбанк» не мало право нараховувати проценти та пеню за Кредитним договором.

Нарахування процентів за користування кредитом (кредитними коштами), про стягнення яких просить позивач, є відмінним від порядку та періоду нарахування платежів, що здійснюються за порушення зобов`язання за кредитним договором, зокрема відповідно до статті 625 ЦК України, як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

В охоронних/спірних правовідносинах права та інтереси кредитора мали б бути забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

За таких обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за процентами в розмірі 7 087, 99 грн., нарахованими за період з 24.02.2010 по 06.08.2018, пені за прострочення сплати процентів в розмірі 2 462, 55 грн. за період з 20.11.2018 по 19.11.2019, є необґрунтованими і задоволенню не підлягають, оскільки нараховані поза межами строку кредитування.

Посилання в апеляційній скарзі на положення п. 3.7 Кредитного договору є безпідставним оскільки умовами договору, в тому числі вказаним пунктом, не визначена умова нарахування і сплати процентів, передбачених договором за користування кредитом після закінчення строку кредитування.

Доводи апеляційної скарги про дію кредитного договору до повного повернення позичальником кредиту, сплати процентів та можливість нарахування у зв`язку з цим процентів до повного погашення зобов`язання, є необґрунтованими, оскільки така умова кредитного договору не є встановленням строку дії договору в розумінні статті 251 ЦК України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції помилково застосовано до правовідносин правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12, та необхідність застосування правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 13 грудня 2018 року в справі № 913/11/18, є необґрунтованим, оскільки висновки ВП ВС мають пріоритет над рішеннями судової плати Касаційного цивільного суду.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати.

У постанові Великої Палата Верховного Суду від 23 червня 2020 року в справі № 536/1841/15-ц зазначено, що ВП ВС вже виснувала про те, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункт 90).

Таким чином, оскільки ВП ВС не відступала від свого висновку, викладеного в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо помилкового застосування вказаного висновку судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції проігнорував позовні вимоги про стягнення пені, є безпідставними, оскільки суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, посилаючись на правову позицію, викладену ВП ВС в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, дійшов висновку, що нарахування обумовленої в договорі неустойки припиняється після спливу визначеного договору строку кредитування, тому вказані вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Так, у вказаній постанові від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц ВП ВС дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Ураховуючи викладене, висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення процентів, пені є правильними, законними та обґрунтованими.

Проте, колегія суддів не може погодитися з висновком суду щодо частково задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції зазначив, що з ухваленням 23.02.2010 рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за Кредитним договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання 25 червня 2018 року, відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до 25 червня 2018 року.

Так, дійсно, в охоронних/спірних правовідносинах права та інтереси кредитора мали б бути забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Проте, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що банк у позовній заяві просив стягнути 3% річних за прострочення сплати процентів, про стягнення яких також просив у позові, а не за невчасне погашення заборгованості, встановленої заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23 лютого 2010 року в справі № 2-719/2010.

Оскільки, як зазначалось, позовні вимоги про стягнення процентів, нарахованих поза межами строку кредитування, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, позовні вимоги про стягнення 3 % річних є похідними, тому також не можуть бути задоволені.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права та помилково дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних за прострочення сплати процентів, тому оскаржуване рішення суду в цій частині підлягає скасування з прийняттям постанови про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Крім того, із прохальної частини апеляційної скарги вбачається, що банк просив апеляційний суд переглянути оскаржуване рішення суду повністю, а не в частині позовних вимог, в задоволенні яких судом було відмовлено.

Також, із позовної заяви та розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що інфляційні втрати, про стягнення яких просить банк, також нараховані на проценти, стягнення яких суд визнав необґрунтованим. Отже, позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат також є похідними від позовних вимог про стягнення процентів, нарахованих поза межами строку кредитування, тому не можуть бути задоволені.

Посилання судом першої інстанції на невідповідність розрахунку інфляційних втрат вимогам закону не вплинуло на правильний висновок суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення втрат від інфляції за прострочення сплати процентів за період з 01.12.2016 по 31.10.2019 в розмірі 2 017, 28 грн.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач в судовому засіданні 30 червня 2020 року в суді першої інстанції визнав позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, не впливають на правильність висновків суду, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

В матеріалах справи відсутня письмова заява відповідача щодо визнання вказаних позовних вимог. Крім того, визнання позову відповідачем в цій частині суперечить вимогам закону.

Ураховуючи викладене, колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що оскаржуване рішення на підставі ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних в сумі 303, 85 грн. з прийняттям постанови про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині. Рішення суду в іншій частині підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» задовольнити частково.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2020 року скасувати в частині стягнення заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії до карткового рахунку в рамках зарплатного проекту №БН/2007-07 від 18 липня 2007 року в сумі 303, 85 грн. та прийняти в цій частині постанову наступного змісту.

Позовні вимоги акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних за прострочення сплати процентів залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2020 року в іншій частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 02 листопада 2020 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова