ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1678/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №712/2518/20 Категорія: 302020000 Романенко В. А.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2020 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Новікова О.М.,
Храпка В.Д., Вініченка Б.Б.
за участю секретаряЛюбченко Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 серпня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Черкаська міська рада, ОСОБА_3 про про визнання права припиненим, скасування державного акта,

в с т а н о в и в :

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який обґрунтовав тим, що за умовами договору купівлі-продажу нерухомого майна від 31 липня 2001 № 6991 ОСОБА_4 придбано у ОСОБА_2 житловий будинок із надвірними спорудами, розташовані по АДРЕСА_1 .

У подальшому 1/2 права власності на житловий будинок набуто ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 березня 2019 серії ННТ № 724811.

З метою належного оформлення прав на земельну ділянку, розташовану під належним йому на праві приватної власності нерухомим майном, позивачем ініційовано збір інформації щодо поточного документального оформлення прав на відповідну ділянку та встановлено, що земельну ділянку під житловим будинком по АДРЕСА_1 сформовано на підставі розробленої технічної документації зі складання державного акта на право постійного користування землею для обслуговування житлового будинку ОСОБА_2 .

Ділянці, площею 0,0503 га, присвоєно кадастровий номер :06:42:001 та ОСОБА_2 видано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії ЧР-24-1-286 від 04 липня 2001 та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 286.

На даний час, не зважаючи на відчуження нерухомого майна, право постійного користування ОСОБА_2 не припинено, державний акт на право постійного користування не скасований, недійсним не визнавався, чим порушуюється його право на використання земельної ділянки, необхідної для обслуговування належного йому нерухомого майна.

За вказаних обставин позивач просив суд визнати припиненим право ОСОБА_2 на постійне користування земельною ділянкою, площею 0,0503 га, розташованою в межах АДРЕСА_1 , посвідченого державним актом на право постійного користування земельною ділянкою серії ЧР-24-1-286 від 04 липня 2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 286. Крім того, просив скасувати державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії ЧР-24-1-286 від 04 липня 2001, виданий ОСОБА_2 .

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 серпня 2020 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення мотивовано тим, що право ОСОБА_2 на постійне користування землею фактично припинилося у зв`язку із набуттям ним права власності на частину житлового будинку.

Судом вказано, що позивач не звертався до Черкаської міської ради з заявою про прийняття рішення щодо припинення ОСОБА_2 права на постійне користування земельною ділянкою та в судовому засіданні не довів порушення його прав відповідачем.

Крім того, позивачем не доведено, що державний акт виданий усупереч закону на час його видачі у 2001 році, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним.

Більш того, позивачем ставиться питання про скасування державного акта на право постійного користування земельною ділянкою в цілому, та припиненням права ОСОБА_2 на постійне користування всією земельною ділянкою, разом з тим, до позивача перейшло право лише на 1/2 частину земельної ділянки.

Місцевий суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню судом, оскільки відсутні підстави для скасування держаного акту на право постійного користування на земельну ділянку. Доводи позивача щодо набуття ним права власності на земельну ділянку у зв`язку із набуттям права власності на житловий будинок під цією земельної ділянкою відхилені судом, як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Право відповідача на користування земельною ділянкою підтверджено державним актом, який видано на підставі рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 15 травня 2001 року № 501, яке є чинним на день розгляду даної справи, не підлягає задоволенню і вимога позивача про припинення права відповідача на постійне користування земельною ділянкою, яка має похідний характер.

Позивач, не погоджуючись з вказаним рішенням, оскаржив його в апеляційному порядку.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом вірно зроблено висновок про припинення права користування земельною ділянуою ОСОБА_2 .

Проте, твердження суду першої інстанції про необхідність звернення позивача до міської ради щодо прийняття рішення про припинення права постійного користування ОСОБА_2 є необгрунтовани, оскільки такий порядок не встановлений земельним законодавством, як і не вимагається здійснення таких дій особою як спосіб досудового врегулювання.

Позивач не може приступити до повноцінного використування земельної ділянки, що знаходиться під нерухомим майном, отриманим ним у порядку спадкування у приватну власність, оскільки право користування зареєстровано за колишнім власником земельної ділянки, про що свідчить дійсний державний акт, який необхідно скасувати.

Вважаючи рішення таким, що прийняте із неправильним застосуванням норм матеріального права, а також із використанням висновків, що не відповідають обставинам справи, позивач просить його скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, за договором купівлі-продажу будинку від 31 серпня 2001 року ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 і розташований на земельній ділянці площею 624 кв.м.

Станом на час укладення договору, був чинним ЗК 1990 року та ЦК УРСР від 1963 року.

Проте, ОСОБА_4 за життя не оформила у встановленому станом на час набуття у власність будинку законом порядку право власності чи право користування на земельну ділянку.

Відповідно до вимог статті 23 ЗК УРСР 1990 року право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. На час виникнення спірних правовідносин, дію вказаної норми щодо власників земельних ділянок, визначених статтею 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року N 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок») було зупинено на час дії Декрету.

Частиною четвертою Декрету встановлено, що громадяни України мають право продавати або іншими способами відчужувати земельні ділянки, передані їм, зокрема, для обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), у межах норм, установлених ЗК України без зміни їх цільового призначення.

Таким чином, ЗК УРСР 1990 року та Декрет, які були спеціальними нормативними актами, що регулювали земельні відносини в Україні на час переходу права власності на будинок за договором від 31 серпня 2001 року, передбачали відчуження земельних ділянок наданих, зокрема, для обслуговування житлових будинків і господарських будівель шляхом укладення нотаріально посвідчених договорів з подальшою їх реєстрацією в органах місцевої ради.

ОСОБА_4 перехід права користування земельною ділянкою, що знаходиться під будинком за адресою по АДРЕСА_1 за нормами діючого законодавства станом на час отримання у власність житлового будинку вирішено не було.

Стаття 30 ЗК УРСР 1990 року в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 березня 2019 року після смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 успадкували по Ѕ частині житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Районний суд відповідно до положень ст. 1217, 1218, 1225 ЦК України перевірив в якому правовому режимі земельна ділянка, розташована під нерухомістю, перейшла у власність позивача у порядку спадкування.

За загальним правилом, встановленим у статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України, які діяли станом на момент набуття у власність ОСОБА_1 права власності на булинок, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, що узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20).

На принципі цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, вірно наголошено у оскаржуваному рішенні місцевого суду та правильно вказано на факт припинення права користування ОСОБА_2 земельною ділянкою, яка знаходиться під відчуженим ним об`єктом нерхомості за договором купівлі-продажу будинку від 31 серпня 2001 року.

Згідно з державним актом на право постійного користування землею серії ЧР-24-1-286 від 04 липня 2001 року, виданого ОСОБА_2 , який мешкає по АДРЕСА_1 , на підставі рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради народних депутатів Черкаської області від 15 травня 2001 року № 501 йому надається у постійне користування земельна ділянка площею 599,7 кв.м. в межах згідно з планом.

За змістом вказаного акту земельну ділянку було надано попередньому землекористувачеві для обслуговування існуючого житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділнка).

Земельна ділянка розташована на території Черкаської міської ради по АДРЕСА_1 . Землю надано для обслуговування існуючого житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування за № 286.

До даних правовідносин застосовуються такі норми законодавства.

До повноважень, зокрема, міської ради у галузі земельних відносин на території відповідного міста належить надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до ЗК України (пункт «в» частини першої статті 12 цього кодексу).

Міська рада має повноваження передавати земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідної територіальної громади для всіх потреб (частина перша статті 122 ЗК України).

Відмова органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду (частина чотирнадцята статті 123 ЗК України у редакції, чинній на час прийняття оскарженого рішення).

Одним зі способів захисту цивільного права є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої статті 16 ЦК України).

Суд визнає незаконним і скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий, зокрема, органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

Відповідний порядок оформелення права користування земельною ділянкою, яка переходить згідно імперативного припису щодо переходу права на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю або споруду, підтверджений (п. 32-28 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16).

Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача - власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній (див. пункти 8.16 і 8.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16).

Таким чином, у відповідності до ст. 120 ЗК України, з моменту державної реєстрації громадянином позивачем ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно, що знаходиться на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , припинилося право постійного користування земельною ділянкою, яка була в користуванні ОСОБА_2 , а до позивача перейшло право користування даною земельною ділянкою.

Проте, позивач, в обхід вказаних норм закону, із заявою з приводу оформлення права користування земельною ділянкою не звертався, в апеляційній скарзі скаржник заперечує звернення в міську раду як досудовий спосіб врегулювання оформлення права користування землею, хоча вказаний вище порядок прямо передбачений ст. 123 ЗК України.

Крім того, районний суд вірно вказав про відсутність порушеного права позивача з боку ОСОБА_2 в силу ч. 1 ст. 4 ЦПК України, оскільки право користування останнього в імперативному порядку було припинено згідно з приписами закону, про що вірно вказано судом першої інстанції.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Підстав для задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 30 жовтня 2020 року.

Судді