Номер провадження: 22-ц/813/4495/20
Номер справи місцевого суду: 513/742/18
Головуючий у першій інстанції Бучацька А. І.
Доповідач Черевко П. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.01.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Черевка П.М.,

суддів Дрішлюка А.І., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Одесі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Саратського районного суду Одеської області від 25 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в реалізації права власності, відновлення становища, яке існувало до порушення, припинення дій, які порушують право власності, шляхом визнання будівельних робіт незаконними та зобов`язання знести самочинне будівництво, відшкодування моральної шкоди,

встановив:

03.08.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати незаконними дії відповідача ОСОБА_4 щодо здійснення будівельно-монтажних робіт з нового будівництва господарської будівлі - індивідуального гаража за адресою АДРЕСА_1 , та зобов`язати відповідача припинити такі дії; відновити стан території, який існував до початку проведення незаконного будівництва, а саме знести наслідки здійснення будівельно-монтажних робіт з нового будівництва господарської будівлі - індивідуального гаража; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 50000 гривень та судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтуванні тим, що на підставі рішення Плахтіївської сільської ради Саратського району Одеської області від 19.07.2017 року позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

На суміжній земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 та господарські споруди, власником яких є відповідач ОСОБА_4 . Остання самовільно, без дозвільних документів, на відстані 0,84 м від стіни будинку позивача розпочала будівельно-монтажні роботи з нового будівництва індивідуального гаража.

На думку позивача, відповідач порушує його законні права як землекористувача сусідньої земельної ділянки, у результаті чого дитяча кімната, яка знаходиться в будинку позивача за стіною, де ведуться будівельні роботи, цілодобово затінена від сонячного проміння, будівництво спричинило сильні вібрації та шум. Возведення гаража заважає позивачеві зробити ремонт задньої стіни свого будинку, оскільки він не має до нього доступу.

Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 25.04.2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у реалізації права власності, відновлення становища, яке існувало до порушення, припинення дій, які порушують право власності, шляхом визнання будівельних робіт незаконними та зобов`язання знести самочинне будівництво, стягнення моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернулась до суду з апеляційною скаргою та, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції від 25.04.2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відстань від самочинно збудованого відповідачем гаража до саме житлового будинку, власником якого є ОСОБА_1 , є небезпечною відповідно в тому числі й до Правил пожежної безпеки, що безпосередньо порушує права саме позивача, а також правила добросусідства. Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції так і не зазначив, які докази він вважає неналежними та яким повинен бути належний спосіб доказування порушення прав позивача у даному випадку. Про відсутність доступу до задньої стінки свого будинку, зазначено в рішенні Плахтіївської сільської ради Саратського району Одеської області, про недопустимість протипожежного розриву об`єкта самочинного будівництва до будинку ОСОБА_1 вбачається з письмової відповіді Департаменту ДАБІ. Крім цього, постійні шуми та вібрації, що виникають в момент коли автомобіль заїжджає до гаража, заважають спокійному життю його та його сім`ї, що є очевидним.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_2 , на підставі рішення Плахтіївської сільської ради Саратського району Одеської області № 201-YІІ від 23.06.2017 року, виписка із погосподарської книги, серія та номер 316, видана 19.07.2017 року Плахтіївською сільською радою Саратського району Одеської області.

Згідно зі схемою житловий будинок АДРЕСА_3 впритул до земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 .

Відповідно до викопіювання з плану села Плахтіївка Саратського району Одеської області, за адресою: АДРЕСА_3 , знаходиться земельна ділянка площею 0,22 га.

Згідно з актом обстеження розміщення житлових будинків та земельних ділянок на території Плахтіївської сільської ради Саратського району Одеської області за №4 від 25.06.2017 року, будинок за адресою АДРЕСА_3 , власником якого є ОСОБА_1 , відповідно до планово-картографічних матеріалів Плахтіївської сільської ради, розміщений на межі присадибних ділянок. Зі сторони будинку АДРЕСА_1 впритул до житлового будинку № 240 прибудована тимчасова споруда (гараж), орієнтовно 1,5 від будинку № 242 біля гаража росте дерево (горіх), крона якого нависає над дахом будинку АДРЕСА_1 . На АДРЕСА_3 та №242 правовстановлюючі документи відсутні.

Рішенням виконкому Плахтіївської сільської ради Саратського району Одеської області за №71 від 05.02.2018 року ОСОБА_4 на протязі трьох місяців вказано перемістити тимчасову споруду (гараж) на відстань не менш 0,8 м від межі земельної ділянки по АДРЕСА_3 , та очистити АДРЕСА_4 дерева АДРЕСА_5 горіха), що нависає над дахом житлового будинку ОСОБА_1 , дати можливість доступу до задньої стіни будинку ОСОБА_1 .

Згідно з письмовою відповіддю Департаменту ДАБІ в Одеській області від 02.07.2018 року за №1015-05/1-6206, посадовою особою Департаменту 07.05.2018 року, проведено позапланову перевірку, в ході якої встановлено, що на території Плахтіївської с/ради, в межах населеного пункту, за адресою: АДРЕСА_1 , розташована земельна ділянка житлової та громадської забудови загальною площею 1100 м2. Державний акт на право власності на земельну ділянку - відсутній.

Житловий будинок літ. «А», загальної площею 124 м2, житлової площею 57,9 м2 на праві приватної власності, з часткою 1/1, належить ОСОБА_4 (згідно з обліковою карткою об`єкта погосподарського обліку № 21-15-1 Плахтіївської сільської ради). Інші правовстановлюючі документи відсутні.

Враховуючи наявні та надані під час перевірки документи, шляхом візуального огляду під час перевірки встановлено, що на вище вказаному об`єкті, виконуються будівельно-монтажні роботи з нового будівництва господарської будівлі (індивідуального гаража) на земельній ділянці, на яке право власності не оформлене, без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, та без належно затвердженого проекту або будівельного паспорта, чим порушено п.1 ч.1 ст.34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»; п.5, п.13 «Порядку виконання будівельних робіт», затвердженого постановою КМУ № 466 від 13.04.2011р; п. 3.25* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», відповідно до якого мінімально допустимий протипожежний розрив об`єкта до існуючої будівлі на сусідній земельній ділянці повинен бути 6,0 м.п., тоді як за фактом відстань становить 0,84 м.п.

За вказаним фактом стосовно ОСОБА_4 складено протокол про адміністративне правопорушення та видано припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил строком 60 днів, до 07.07.2018 року.

Департаментом за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення було винесено постанову № 238 від 25.05.2018 р. та накладено на ОСОБА_4 штраф у розмірі 10200 грн. Постанову для примусового виконання направлено до відділу Державної виконавчої служби Саратського районного управління юстиції Одеської області.

У листі також зазначено, що після закінчення строку на добровільне виконання припису, Департаментом буде здійснено повторну перевірку за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте, повторна перевірка Департаментом ДАБІ в Одеській області не була проведена, й акта такої перевірки суду не надано.

Рішенням виконавчого комітету Плахтіївської сільської ради Саратського району Одеської області за № 77 від 26.07.2018 року було надано згоду ОСОБА_4 на будівництво гаража за адресою: АДРЕСА_1 .

Частиною 1 ст.328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

За положеннями частини 1 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно із частинами першою, другою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Як передбачено частиною першою статті 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно зі статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодуванням завданих збитків.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Позивачем не надано належних доказів того, що земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_3 , належить йому на праві власності або надана йому у користування.

Поняття самочинного будівництва визначено частиною першою статті 376 ЦК України, згідно якої житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Будівництво вважається правомірним, якщо власник земельної ділянки чи землекористувач або інша особа одержали у встановленому містобудівельним законодавством порядку дозвіл на забудову.

Згідно із частиною сьомою статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Розглядаючи даний позов, відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК України, необхідно встановити, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкта та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок, відповідно до статті 90 ЗК України; землекористувачі, відповідно до статті 95 ЗК України; особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки, відповідно до статті 121 ЗК України або з інших передбачених законом підстав.

Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом, відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством.

Відповідно до ч.1 ст.38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису. У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням.

Пунктом 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» передбачено, що відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК).

Відповідно до положень статті 38 Закону № 3038-VI право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил із визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою.

Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Відповідно до п.24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

В інших випадках суд за позовом відповідного державного органу чи органу місцевого самоврядування може на підставі частини сьомої статті 376 ЦК зобов`язати забудовника здійснити перебудову житлового будинку, будівлі, споруди або іншого об`єкта нерухомості, який побудовано чи будується з істотними відхиленнями від проекту або з істотним порушенням основних будівельних норм і правил, у тому разі, коли таке будівництво суперечить суспільним інтересам, порушує права інших осіб, коли порушення будівельних норм і правил є істотним, а також є технічна можливість виконати перебудову.

Якщо технічна можливість перебудови об`єкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, суд, незалежно від поважності причин відмови, за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом, ухвалює рішення про знесення житлового будинку або іншого нерухомого майна.

За змістом п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК.

В інших випадках суд за позовом відповідного державного органу чи органу місцевого самоврядування може на підставі частини сьомої статті 376 ЦК зобов`язати забудовника здійснити перебудову житлового будинку, будівлі, споруди або іншого об`єкта нерухомості, який побудовано чи будується з істотними відхиленнями від проекту або з істотним порушенням основних будівельних норм і правил, у тому разі, коли таке будівництво суперечить суспільним інтересам, порушує права інших осіб, коли порушення будівельних норм і правил є істотним, а також є технічна можливість виконати перебудову.

Таким чином, за позовом громадянина рішення про знесення самочинного будівництва може бути ухвалено в разі доведеності ним факту порушення його прав.

Даний висновок суду узгоджується з правовою позицією, яка міститься у постанові Верховного Суду України від 17.12.2014 р. у справі № 6- 137цс 14. У постанові зазначено, що з урахуванням змісту частин четвертої та сьомої статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що відстань від самочинно збудованого відповідачем гаража до саме житлового будинку, власником якого є ОСОБА_1 , є небезпечною відповідно в тому числі й до Правил пожежної безпеки, що безпосередньо порушує права саме позивача, а також правила добросусідства. Крім цього, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції так і не зазначив, які докази він вважає неналежними та яким повинен бути належний спосіб доказування порушення прав Позивача у даному випадку. Про відсутність доступу до задньої стінки свого будинку, зазначено в рішенні Плахтіївської сільської ради Саратського району Одеської області, про недопустимість протипожежного розриву об`єкта самочинного будівництва до будинку ОСОБА_1 вбачається з письмової відповіді Департаменту ДАБІ.

Позивач також зазначав, що оскільки гараж розташований дуже близько до його житлового будинку, постійні шуми та вібрації, що виникають в момент, коли автомобіль заїжджає до гаража, заважають спокійному життю його та його сім`ї, що є очевидним, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки гараж, збудований відповідачем ОСОБА_4 , є самочинно збудованою спорудою. Окрім того, знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства, та на законність судового рішення.

Також суд зазначає, що суд першої інстанції у рішенні суду повно відобразив обставини, які мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судових засіданнях першої та апеляційної інстанцій.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права .

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення рішення суду, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги на увагу не заслуговують та задоволенню не підлягають, підстав для ухвалення нового рішення немає.

Судова колегія, розглянувши справу, прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права в зв`язку з чим, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.374, ст.ст.375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Саратського районного суду Одеської області від 25 квітня 2019 року- залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03.02.2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду П.М. Черевко

А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький