ПЕТРИКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 187/1038/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" жовтня 2020 р. смт Петриківка

Петриківський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Іщенко І.М., за участю секретаря судового засідання Клисак Н.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В

06.08.2020 року до Петриківського районного суду звернувся представник АТ «Перший український міжнародний банк» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що між ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» правонаступником всіх прав та зобов`язань якого є ПАТ «Перший український міжнародний банк» та відповідачкою було укладено кредитний договір № 4535 від 11.06.2012 року. Через невиконання умов кредиту ОСОБА_1 має заборгованість перед ПАТ «Перший український міжнародний банк» правонаступником усіх прав та зобов`язань якого є АТ «Перший український міжнародний банк», яка станом на 21.07.2020 року складає 35340,44 грн. Вказану заборгованість та судовий збір в розмірі 2102 грн позивач просить стягнути з ОСОБА_1 на свою користь.

Представник позивача АТ «Перший український міжнародний банк» у підготовче судове засідання не з`явився, в позовній заяві просили проводити розгляд справи за відсутності представника позивача (а.с. 3).

Відповідач ОСОБА_1 позов не визнала, просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідачем до суду було надано відзив на позовну заяву, де зазначено, що банк не визначився з істотними умовами кредитного договору, а саме з датою укладення договору та строку надання кредиту, не додано тарифів, доказів факту встановлення та збільшення ліміту овердрафту. Також відповідачка зазначила, що останній платіж нею був здійснений у 2015 році, а сама картка була випущена строком до 2016 року, після чого нову картку вона не отримувала. ОСОБА_1 прохала застосувати позовну давність, оскільки виходячи з дня внесення нею останнього платежу, позивач до суду звернувся після спливу строку позовної давності.

Всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані представником позивача докази суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

11.06.2012 року відповідачем було підписано заяву про відкриття карткового рахунку та оформлення платіжної картки АТ «Банк Ренесанс Капітал», в якій зазначалося прохання ОСОБА_1 відкрити на її ім`я поточний рахунок та надати кредитну картку (а. с. 8).

На підтвердження позовних вимог позивач надав суду пропозицію укласти Договір карткового рахунку та договір страхування (оферта), відповідно до якої ОСОБА_1 подала пропозицію АТ «Банк Ренесанс Капітал» та ПрАТ «УАСК АСК-ЖИТТЯ», від імені якого на підставі агентського договору діє банк, на умовах, зазначених в цій пропозиції, загальних умовах відкриття та обслуговування карткового рахунку та договору страхування (умови) та чинних Правил добровільного страхування життя з додатковими ризиками (універсальні) № 003.2, які є невід`ємною частиною цієї пропозиції, укласти з нею договір страхування й договір карткового рахунку на умовах, викладених в частині 2 цієї пропозиції (а.с. 6-7).

Як вбачається з матеріалів справи, 11 червня 2012 року між ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» та відповідачкою ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 4535, на підставі якого відповідачка отримала кредитну картку з лімітом овердрафту у сумі 1 000 грн, який згодом було збільшено до 9700 грн.

Згідно до наданої копії Статуту Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» (нова редакція), що у подальшому іменується Банк є правонаступником всіх прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства «Банк Ренесанс Капітал» (скорочене найменування АТ «Банк Ренесанс Капітал»), в результаті реорганізацій АТ «Банк Ренесанс Капітал» шляхом приєднання до Банку, згідно рішення загальних зборів акціонерів Банку (протокол № 68 від 14 березня 2015 року) та згідно рішення єдиного акціонера АТ «Банк Ренесанс Капітал» (рішення № 2 від 14 березня 2015 року) (а.с. 47-48).

На підтвердження наявності заборгованості Банком надано Виписку з рахунку ОСОБА_1 , згідно якого станом на 21.07.2020 року остання має заборгованість в сумі 35 340,44 грн, з яких: 9874,60 грн - заборгованість за кредитом; 20615,82 грн - заборгованість за процентами; 4850,02 грн - штрафні санкції (а.с. 11).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно статей 207, 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі і вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, де відображена воля сторін. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, позивач як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема, щодо виникнення кредитних договірних правовідносин між сторонами на підставі кредитного договору та невиконання відповідачем взятих на себе за договором грошових зобов`язань, суму боргу, подавши суду належні і допустимі докази, оскільки обов`язок подання доказів покладається на сторін.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі.

Виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен подати належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні.

Відповідно до роз`яснень, що надані в п. 23, 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2, розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей про належність і допустимість доказів. Виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Приписами ч. 2 ст. 95 ЦПК України встановлено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Як вбачається із пропозицій укласти договір карткового рахунку та договір страхування (оферта) від 11.06.2012 року, сума кредиту становить 1000 грн.

У позовній заяві позивачем зазначено, що відповідачу ОСОБА_1 надано кредит у сумі 1000 грн, який згодом збільшено до 9700 грн, однак відповідач заперечує зміну кредитного ліміту, а також отримання цих коштів та наявність боргу перед позивачем на суму 35340,44 грн.

Однак, жодних підтверджуючих доказів здійснення перерахування суми кредиту на картковий рахунок відповідача, позивачем до суду не надано.

Таким чином, позивачем не було надано належні і допустимі докази на підтвердження отримання відповідачем у кредит коштів та порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо повернення коштів.

Із наданої суду виписці з рахунку неможливо встановити розмір заборгованості перед позивачем, а саме в сумі 35340,44 грн. Тому, суд не може прийняти вказану виписку, як належний і допустимий доказ існуючої у відповідача заборгованості, оскільки, дана виписка не містить підтвердження руху коштів по картковому рахунку із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, і, до того ж, не є відповідним розрахунком заборгованості та фінансовим документом на підтвердження розрахунків між банками та відповідачем.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 08.05.2018 у справі №315/353/17, де зазначено, що сам по собі розрахунок заборгованості, здійснений банком, за умови невизнання його розміру відповідачем, не може бути єдиним та безумовним доказом розміру наявної заборгованості за кредитним договором. У такому разі банк повинен надати суду належні докази на підтвердження розрахованої ним кредитної заборгованості, зокрема, виписку по картковому рахунку відповідача, дані про рух на ньому коштів тощо.

Щодо застосування судом у даній справі позовної давності, то відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність ? це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому, початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Як встановлено судом та вбачається з виписки по особовим рахункам з 11.06.2012 по 03.10.2016, останній платіж відповідачем ОСОБА_1 , здійснений 16.02.2015 року (а.с. 40, зворотна сторона).

Враховуючи наведене, суд вважає, що строк позовної давності для позивача сплинув у лютому 2018 року, проте з позовом він звернувся 06.08.2020 року, не зазначивши поважних причин пропуску строку і не ставив питання про його поновлення.

Встановивши наведені обставини, зважаючи на відсутність доказів поважності причин пропуску звернення до суду з позовом, суд вважає, що позов подано до суду з пропуском строку позовної давності, про що відповідач, відповідно до вимог ч. 3 ст. 267 ЦК України, зазначив в заяві від 28.10.2020 року про його застосування.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно вивчених судом матеріалів справи, з`ясованих обставин справи які досліджені доказами, суд прийшов до висновку про відмову у задоволені позову Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у зв`язку із спливом позовної давності.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 264-265, 268 ЦПК України, ст. ст. 256, 261, 267 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В

В задоволені цивільного позову Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити повністю.

Судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 2102 грн, залишити за позивачем - Акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк».

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: І. М. Іщенко