Номер провадження: 22-ц/813/1634/20
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Дрішлюка А.І.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2019 року за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И В:

24 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування про позбавлення батьківських прав.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 29 серпня 2001 року між сторонами було укладено шлюб, про що видано свідоцтво про укладення шлюбу серія НОМЕР_1 .

18 квітня 2012 року шлюб розірвано, про що видано свідоцтво про розірвання шлюбу серія НОМЕР_2 .

Від спільного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 , про що видано свідоцтво про народження серія НОМЕР_3 .

Дитина мешкає разом із позивачкою за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності матері позивачки.

Позивач ОСОБА_1 стверджує, що з дня народження сина відповідач абсолютно ніякої участі у його вихованні та догляді за дитиною не бере. При випадкових зустрічах з сином на вулиці - ховається. Життям та здоров`ям сина не цікавиться. Кошти на утримання дитини відповідач передавав нерегулярно, лише після її прохань, але у розмірі, якого було вкрай недостатньо для забезпечення потреб сина в лікуванні та харчуванні.

Протягом першого року життя сину діагностували діскенезію жовчовивідних шляхів, харчову та медикаментозну алергію, атопічний дерматит невстановленої етіології, внаслідок чого син проходив систематичне стаціонарне лікування в дитячих лікарнях міста Одеси.

З 2015 року дитині призначено виключно гіпоалергенне дієтичне харчування (стіл №5) та систематичне антигістамінне лікування.

У 2017 році стан здоров`я сина значно погіршився, протягом року він хворів 11 разів, з яких 6 разів його госпіталізували до медичних стаціонарів.

Протягом усього часу дитині проводили високовартісні дослідження, призначена сувора безглютенова гіпоалергенна дієта та додаткове лікарське вітамінне харчування, що потребує значних матеріальних витрат. Позивач ОСОБА_1 неодноразово зверталась до ОСОБА_2 про надання грошей для обстеження та лікування дитини. Однак ОСОБА_2 забезпечувати дитину категорично відмовився.

Позивачка стверджує, що протягом трьох років після народження дитини вона не працювала та одноособово займалась вихованням сина. Жодної допомоги у вихованні або догляді за дитиною ОСОБА_2 не надавав.

04 та 08 травня 2018 року позивачка зверталась до ОСОБА_2 з проханням надати дозвіл дитині на виїзд за кордон для її обстеження та лікування, однак дозвіл він так і не надав.

Позивачка з дня народження дитини та до теперішнього часу самостійно займається лікуванням дитини. Не зважаючи на її чисельні повідомлення відповідачу про кожне перебування дитини у лікарні протягом 2016-2018 років, відповідач жодного разу не відвідав сина та не поспілкувався із жодним лікарем щодо стану здоров`я дитини.

Протягом всього часу після народження сина відповідач не купив йому жодної іграшки, книги, або речі.

З дня народження сина відповідач не займається його вихованням, навчанням, підготовкою до самостійного життя, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини. Відповідач ніколи не цікавився здібностями дитини. Син знає про вигляд ОСОБА_2 лише з фотокарток.

Позивачка стверджує, що відповідач, не виконуючи жодного батьківського обов`язку по відношенню до дитини, лише зловживає своїм формальним правом щодо надання дозволів на виїзд дитини за кордон або на реєстрацію (перереєстрацію) місця мешкання дитини.

Внаслідок ненадання ОСОБА_2 дозволу на виїзд дитини за кордон та внаслідок його ухилення від утримання сина, дитина позбавлена можливості пройти обстеження та лікування за кордоном.

Внаслідок ненадання ОСОБА_2 у серпні 2018 року згоди на зміну реєстрації місця проживання сина, дитина позбавилась можливості вступити у 2018 навчальному році до першого класу.

На підставі викладеного, позивачка звернулась до суду із вказаним позовом та просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. В процесі підготовчого судового засідання відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі. Так, він пояснив, що взагалі не впевнений щодо малолітній ОСОБА_3 є його сином, оскільки він народився вже після розірвання шлюбу. У зв`язку з чим, він звернувся із позовом про оспорювання батьківства. Він також пояснив, що твердження позивачки проте що він не надавав допомоги не відповідають дійсності.

Представники органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради в судове засідання не з`явились, згідно поданого клопотання просили справу розглянути у їх відсутність. Окрім того до суду надійшов висновок органу опіки та піклування в якому вони вважали за доцільне позбавити батьківських прав відповідача щодо малолітньої дитини.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2019 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на апеляцію, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Статями 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція про права дитини) передбачено, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Статтею 51 Конституції України проголошено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Тобто, держава визнає захист прав і свобод дитини одним з пріоритетів своєї політики та гарантує дитині рівень життя, необхідний для гармонійного розвитку.

Аналогічні норми права містяться в законодавстві України.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

У частинах 8-10 статті 7 СК України зазначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно із частинами першою-четвертою статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини 1, 2 статті 155 СК України).

Пунктом 2 частини першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі перебували в шлюбі з 29 серпня 2001 року, свідоцтво про укладення шлюбу серія НОМЕР_1 , (т.1, а.с. 10) по 18 квітня 2012 року, свідоцтво про розірвання шлюбу серія НОМЕР_2 , (т.1, а.с. 11) та є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження серія НОМЕР_3 , (т. 1, а.с. 12).

Малолітній син сторін у справі, ОСОБА_3 , з моменту народження проживає разом із матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності матері позивачки (т.1, а.с. 13-16).

Позивачка стверджує, що з дня народження сина відповідач ОСОБА_2 абсолютно ніякої участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, життям та здоров`ям сина не цікавиться. Кошти на утримання дитини відповідач передавав нерегулярно, лише після її прохань, але у розмірі, якого було вкрай недостатньо для забезпечення потреб сина одягом, у його харчуванні та лікуванні.

Малолітній ОСОБА_3 страждає хронічним захворюванням, у зв`язку з чим, неодноразово перебував на лікуванні. З 2015 року дитині призначено виключно гіпоалергійне дієтичне харчування (стіл №5) та систематичне антигістамінне лікування.

Так, з 19.02.2017 року по 21.02.2017 року та з 24.02.2017 року по 28.02.2017 року ОСОБА_3 перебував на стаціонарному лікуванні в Одеській міській інфекційній лікарні, з 12.07.2017 року по 18.07.2017 року та з 10.09.2017 року по 14.09.2017року - на стаціонарному лікуванні в Комунальній установі «Дитяча міська лікарня № 3» (т. 1, а.с. 18), з 19.07.2017 року до кінця серпня 2017 року - на амбулаторному лікуванні під наглядом лікаря пульмонолога-алерголога з ускладненням від захворювання, з 25.07.2017 року до кінця серпня 2017 року - на амбулаторному лікуванні під наглядом лікаря-гастроентеролога з дисфункцією біліарного тракту, з 25.09.2017 року по 03.10.2017 року - на амбулаторному лікуванні під наглядом дільничного лікаря-педіатра КУ «ДМП № 2», з 14.10.2017 року по 24.10.2017 року - на амбулаторному лікуванні під наглядом лікаря-педіатра дитячої міської лікарні № 3, з 10.12.1017 року по 27.12.2017 року - на стаціонарному лікуванні в університетській клініці Одеського Національного медичного університету, з 27.12.2017 року по 29.12.2017 року - на амбулаторному лікуванні під наглядом лікаря-оториноларинголога, з 29.12.2017 року по 09.01.2018 року - у тяжкому стані на стаціонарному лікуванні в КУ «Дитяча міська клінічна лікарня № 3» (т.1, а.с. 21).

У серпні 2017 сину ОСОБА_3 первісно діагностували «непереносимість глютену», що унеможливило відвідування дитячого садка, ведення звичайного образу життя та харчування.

В судовому засіданні позивачка пояснила, що після діагностування глютенової непереносимості виникла необхідність у проведенні додаткового генетичного дослідження, які здійснюються, зокрема, в Німеччині, проте його вартість є достатньо високою. Про необхідність проведення високовартісних досліджень позивачка неодноразово повідомляла ОСОБА_2 , проте всі її прохання залишені ним поза увагою, грошей на генетичні дослідження дитини він не надав.

Встановлено, що саме позивачка займалась лікуванням дитини, перебувала з ним на лікуванні, проводила дослідження за власний рахунок.

Дані факти підтверджуються: довідкою КУ «ДМП № 2» від 29.08.2016р.; довідкою КУ «Дитяча міська клінічна лікарня № 3» за № 48 від 18.07.2017р.; довідкою КУ «ДМП № 2» від 17.03.2018р.; листом головного лікаря КУ «ДМП № 2» вих. № 224 від 19.03.2018р.; довідкою КУ «ДМКЛ № 3» № 76 від 17.12.2018р.; довідкою КУ «ДМКЛ №3» № 09 від 21.01.2019р.; консультативним висновком гастроентеролога від 04.01.2019р. (т.1, а.с. 17-24).

Оскільки наявних у позивачки грошових коштів не вистачало на лікування, то під час хвороб дитини позивачка періодично була змушена просити кошти у ОСОБА_2 , який 05 січня 2018 року надав лише 2 500 гривень.

За результатами аналізів від 09.03.2018р. Одеським обласним гастроентерологом Одеської обласної дитячої клінічної лікарні ОСОБА_5 сину ОСОБА_3 встановлено діагноз «целіакія» та поставлено його на спеціальний диспансерний облік (т.1, а.с. 47).

Відповідно до наказу МОЗ України № 454/471/516 від 08 листопада 2001 року «Про затвердження Переліку медичних показань, що дають право на одержання державної соціальної допомоги на дітей-інвалідів віком до 16 років» визначено, що целіакія є захворюванням, за яким дитині встановлюється інвалідність. Вказана хвороба є невиліковною.

Для дослідження ступеню тяжкості захворювання та можливого встановлення інвалідності необхідно було пройти низку досліджень, в тому числі клінічних та лабораторних, призначених педіатром, гастроентерологом та генетиком.

У зв`язку із чим, 04 та 08 травня 2018 року позивачка зверталась до відповідача ОСОБА_2 з проханням надати їй дозвіл дитині на виїзд за кордон для обстеження та лікування дитини, однак дозвіл він не надав.

Відмова відповідача від утримання дитини змусила позивачку ініціювати питання про примусове стягнення аліментів в судовому порядку.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2018 року по справі №523/8200/18 позов ОСОБА_1 задоволений частково. Суд стягнув з відповідача аліменти на утримання сина за період з 14.06.2015р. по 31.12.2017р. в сумі 744421 грн.; стягнув аліменти за період з 01.01.2018р. по 31.012018р. в сумі 27 500 грн.; стягнув аліменти, починаючи з 01.02.2018р. у твердій грошовій сумі в розмірі 30 000 гривень щомісячно до повноліття дитини - до ІНФОРМАЦІЯ_3 включно; допущено негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць в сумі 30 000 грн.; стягнув додаткові витрати на дитину в сумі 16 400 грн.; стягнув з відповідача витрати, пов`язані із витребуванням доказів по справі в сумі 536 грн.; позовну вимогу щодо допущення негайного виконання судового рішення в частині стягнення аліментів в сумі 744421 грн. - залишено без задоволення (т .1, а.с. 53-62).

Постановою Одеського апеляційного суду від 21 травня 2019 року по справі №523/8200/18 апеляційні скарги сторін у справі задоволені частково, рішення суду першої інстанції скасовано, позов ОСОБА_1 про стягнення аліментів задоволено частково. Апеляційний суд стягнув з відповідача ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини в розмірі 20 270 грн. щомісячно, починаючи з 14 червня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття - ІНФОРМАЦІЯ_3 ; стягнув додаткові витрати на дитину в сумі 8 200 грн.; стягнув витрати, пов`язані з витребування доказів у справі в сумі 536 грн.; у задоволенні позову про стягнення аліментів за період з 14.06.2015р. по 14.06.2018р. відмовив (т. 1, а.с. 59-62).

Згідно довідки Другого Суворовського Відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області від 01.07.2019р. № 23281 у відповідача ОСОБА_2 за період з 14 червня 2018 року по 01 липня 2019 року утворилась заборгованість щодо сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі 257 726,33 грн. (т .1, а.с. 64).

Висновком Ради опіки та піклування Суворовської районної адміністрації від 18.09.2019р. № 01-05-3/398вх. встановлено, що доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відносно його малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У висновку також зазначено, що батько дитини, ОСОБА_2 , 1972 р.н., власноручно написав заяву, що заперечує проти позбавлення його батьківських прав, але ніяких доказів щодо виконання ним батьківських обов`язків, не надав (т. 1, а.с. 136-137).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що надані відповідачем докази лише доводять той факт, що відповідач інколи надавав матеріальну допомогу на утримання дитини. В той же час, часткове надання матеріальної допомоги на утримання дитині, яка потребує постійного лікування та стороннього догляду не може бути належним доказом виконання відповідачем батьківських обов`язків. Позиція відповідача щодо його бажання брати участь у житті дитини взагалі є незрозумілою.

Який саме інтерес до дитини проявляє відповідач, з урахуванням подачі ним позову про оспорювання батьківства та відсутністю жодного звернення щодо усунення перешкод у спілкування з дитиною, неможливо встановити.

Фактично у даному процесі відповідач проявив дуже пасивну позицію, як і неявкою до суду, а також ненаданням доказів, які спростовують доводи позивачки. Окрім того, з пояснень відповідача вбачається, що позивачка не надає йому можливість спілкуватись з дитиною, проте відповідач мав можливість звернутись із зустрічним позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, встановлення часу та способу участі батька у вихованні та спілкування з дитиною, однак цього не зробив. Доказів звернення до органу опіки та піклування з приводу усунення перешкод у здійсненні батьківських прав не подавав.

Оцінивши у сукупності надані сторонами докази, суд вважав, що у якнайкращих інтересах дитини буде саме позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки відповідач фактично не проявляє інтерес до життя дитини, її розвитку, стану здоров`я та виховання, а лише цікавиться зменшенням матеріального навантаження на утримання дитини.

Посилання відповідача ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим, оскільки судом безпідставно не враховано те, що позивачем не доведено підстав для позбавлення його батьківських прав, не приймаються до уваги за таких підстав.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Проте, ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції відповідачем ОСОБА_2 не доведено належним чином заперечення проти позову, а саме, те, що він не ухиляється свідомо від виконання батьківських обов`язків й підстав для позбавлення його батьківських прав відносно сина немає.

Так, під час розгляду аналогічних справ Верховний Суд у постановах від 15 квітня 2019 року у справі №522/811/16 (провадження №61-32253св18), від 24 квітня 2019 року у справі №331/5427/17 (провадження №61-12023св18), від 06 травня 2020 року у справі №753/2025/19 (провадження №61-1344св20) зробив наступний правовий висновок: «тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків».

Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь - якого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Дійсно, позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Однак, судом першої інстанції з достовірністю та об`єктивністю встановлено, що небажання відповідача ОСОБА_2 дотримуватись принципу про достойне та достатнє забезпечення рівня життя, необхідного для гармонійного розвитку дитини (сплата аліментів та додаткових витрат на дитину), приймати участь у вихованні та постійному лікуванні дитини, яка має тяжке захворювання, немотивованою відмовою у наданні згоди на виїзд дитини за кордон для діагностування та лікування тяжкої хвороби, оспорювання батьківства задля зменшення матеріального навантаження на утримання дитини, свідчить про те, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо забезпечення необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, та свідомо нехтує правами дитини на умови життя, які є достатніми для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.

Системний аналіз наведених норм права, роз`яснення Верховного Суду України, правових висновків Верховного Суду, положень Європейської конвенції з прав людини та практики Європейського суду з прав людини, обставин справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору, наявних у справі доказів, наданих сторонами у справі, дає підстави для висновку, що у якнайкращих інтересах дитини буде саме позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки відповідач фактично не проявляє інтерес до життя дитини, її розвитку, стану здоров`я та виховання, а лише цікавиться зменшенням матеріального навантаження на утримання дитини, тому суд першої інстанцій дійшов правильного висновку що відповідач свідомо ухилився від виховання дитини та свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, що є законною підставою позбавлення його батьківських прав.

Таким чином, рішення суду першої інстанції є справедливим, відповідає засадам верховенства права та його складовій - принципу правової визначеності. Внаслідок вирішення спору позивач отримала ефективний засіб юридичного захисту свого порушеного права та прав дитини, що передбачено статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом» дав їм правильну оцінку та обґрунтовано виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява № 4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382-384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 29 жовтня 2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік