Номер провадження: 22-ц/813/5097/20
Номер справи місцевого суду: 507/991/19
Головуючий у першій інстанції Вужиловський О. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 12 грудня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Маловасилівської сільської ради Любашівського району Одеської області, за участі третіх осіб: Любашівської районної державної адміністрації Одеської області, Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, Товариства з обмеженою відповідальністю «Тілігул» Любашівського району Одеської області про визнання права власності на земельну ділянку (пай),

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Любашівського районного суду Одеської області з позовом до Маловасилівської сільської ради Любашівського району Одеської області про визнання права власності на земельну ділянку.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 1985 року по 1991 рік ОСОБА_1 працював в колгоспі «Москва», а з 1991 року по 2007 рік в КСП «Москва» Любашівського району Одеської області, у зв`язку з чим набув право на виділення йому земельного паю у розмірі 5,62 умовно кадастрових га відповідно до указу Президента України № 720/95 від 08.08.1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям». Через скрутне фінансове становище та стан здоров`я, позивач не звертався з заявою про отримання сертифікату на земельну частку пай, а у подальшому не отримав державний акт на право власності на землю. На даний час КСП «Москва» Любашівського району ліквідоване, однак залишається чинним Державний акт на право колективної власності на землю серії ОД, зареєстрований за № ОД-11 від 26.02.1995 року, виданий зазначеному КСП. Любашівська районна державна адміністрація не здійснює видачу ні сертифікатів, ні державних актів на право власності на земельну ділянку, у зв`язку з чим позивач не може реалізувати своє право та належним чином оформити документи на право власності на земельну ділянку.

З огляду на зазначене, позивач був змушений звернутися до суду та просив суд визнати за ним право власності на земельну частку (пай) площею 5.62 умовних кадастрових гектари із земель, що підлягали поділу та не були розподілені між членами КСП «Москва», що розташована на території Маловасилівської сільської ради Любашівського району Одеської області.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції було залучено до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Любашівську районну державну адміністрацію Одеської області, Головне управління Держгеокадастру в Одеській області, ТОВ «Тілігул» Любашівського району Одеської області.

Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 12 грудня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Любашівського районного суду Одеської області від 12 грудня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи на 20.10.2020 року на 15-00 г. ОСОБА_1 та його представник адвокат Десятник В.С., а також представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Тілігул» та представник Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, в судове засідання не з`явилися, про причини не явки суду апеляційної інстанції не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи не подали.

Будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, представник Маловасилівської сільської ради Любашівського району Одеської області та представник Любашівської районної державної адміністрації Одеської області просили розглянути апеляційну скаргу ОСОБА_1 без їх присутності в судовому засіданні.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності належним чином повідомлених сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає.

Залишаючи позов ОСОБА_1 до Маловасилівської сільської ради Любашівського району Одеської області про визнання права власності на земельну ділянку (пай) без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодного належного доказу того, що він являвся членом КСП «Москва» Любашівського району Одеської області на момент отримання КСП Державного акту на право колективної власності на землю та затвердження списку осіб, що мають право на земельну частку (пай). Факт перебування в трудових відносинах з колгоспом, пізніше КСП «Москва», не може бути безумовним доказом того, що позивач являвся членом КСП.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджується, що:

- державний акт на право колективної власності на землю КСП «Москва» Любашівського району Одеської області отримало згідно рішення № 6 сесії Маловасилівської сільської ради від 26 грудня 1995 року (а. с. 102,103);

-згідно з записами у трудовій книжці ОСОБА_1 з 1991 року він працював в КСП «Москва» по договору. В період з 1985 року по 1991 рік в трудовій книжці є записи про відпрацьовані дні в колгоспі «Москва», однак відомостей про його прийняття на роботу не має (а. с. 12,13);

-згідно з протоколом № 8 від 08.10.1998 року засідання правління КСП «Москва» було вирішено, ОСОБА_1 прийняти в члени КСП та видати йому земельний сертифікат (а. с. 10,11);

-згідно з протоколом № 1 загальних зборів уповноважених членів КСП «Москва» Любашівського району Одеської області 16 лютого 1999 року, були затвердженні всі рішення правління КСП, крім прийняття в члени (а. с. 76-87);

-відповідно до доданих до справи основних та додаткових списків осіб, які мають право на земельну частку (пай) із земель КСП «Москва» Любашівського району Одеської області позивач не включений до вказаних списків.

Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним.

Відповідно до ч.2 ст.14 Конституції України та ч.2 ст.1 Земельного Кодексу України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону.

Процес приватизації землі розпочинався з передачі її у власність колективних сільськогосподарських підприємств (далі - КСП), сільськогосподарським кооперативам, акціонерним товариствам, створеним на базі колишніх колгоспів, радгоспів та інших державних підприємств на підставі державного акта на право приватної власності на землю з доданим до нього списком осіб, які мали право на одержання своєї частки землі.

Відповідно до п. 1 ст. 1 ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають, зокрема, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку.

Згідно ст.2 ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Крім того, документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) громадян України, зазначених в п.1 ст.1 Закону, є трудова книжка члена колективного або іншого сільськогосподарського підприємства чи нотаріально засвідчена виписка з неї.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, а саме: «Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» від 23 жовтня 1991 року, «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року, сформував позицію, про те, що держава під час виконання своїх функцій, щодо захисту права власності має дотримуватись принципу правомірних або законних очікувань громадян, а також утримуватись від необґрунтованого пасивного втручання у разі якщо такі очікування на оформлення права власності за особою підтвердженні будь-якими засобами, передбаченими національним законодавством.

Відповідно до п. 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08 серпня 1995 року № 720/95, право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Суд першої інстанції вірно визначився з законодавством, яке регулює спірні правовідносини, що склалися між сторонами, а також вірно визначився з обставинами, які підлягають встановленню та доведенню у відповідності до предмету спору.

Зокрема, вирішуючи питання про право певної особи на земельну частку (пай), слід з`ясувати чи була ця особа членом КСП на час передання державного акта про право колективної власності на землю та чи була вона внесена до списку осіб, що додається до цього державного акта.

Право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі державного акта про право колективної власності на землю конкретному КСП, членом якого він є.

Сам факт членства у колгоспі та тривалий термін роботи в інших організаціях до створення КСП й отримання державного акта на право колективної власності на землю не є підставою для отримання земельної частки у новоствореному КСП. До вручення зазначеного акта власником землі була держава, а після передачі його у КСП земля стала належати на праві спільної часткової власності тим особам, які працювали на ній і були членами цього КСП, та працівникам інших сільськогосподарських утворень. Всі працівники колишніх господарств у тому числі й пенсіонери, які залишилися членами нових підприємств, які були живими на дату отримання державного акта про передачу землі у колективну власність КСП, починаючи із зазначеної дати стали її власниками у рівних частках.

Якщо трудові відносини осіб з колективами виникли на підставі трудового договору, а не членства в цьому колективі, то вони не передбачають права на одержання у власність земельної частки (паю). Право на одержання частки землі мають лише члени таких колективів, які залишались у ньому на час приватизації землі.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції набув правильного висновку про недоведеність ОСОБА_1 набуття ним членства в колгоспі «Москва», а в подальшому і у КСП «Москва» на час отримання даним КСП державного акту на право колективної власності на землю КСП «Москва» Любашівського району Одеської області згідно з рішенням № 6 сесії Маловасилівської сільської ради від 26 грудня 1995 року.

При цьому суд вірно зазначив, що сам лише факт перебування в трудових відносинах з колгоспом «Москва», пізніше КСП «Москва», не може бути безумовним і достатнім доказом того, що позивач являвся саме членом даного колгоспу, а в подальшому і КСП «Москва» або набув таке членство на час передачі державного акта про право колективної власності на землю цьому КСП 26.12.1995 року.

Крім того, суд також обґрунтовано зазначив, що витребувані документи, які долучені до справи, не містять відомостей про включення ОСОБА_1 до списків основних та додаткових списків осіб, які мають право на земельну частку (пай) із земель КСП «Москва» Любашівського району Одеської області.

Вірно встановивши зазначені обставини, надавши об`єктивну оцінку доказам, які надані сторонами справи та були витребувані за клопотанням сторін, суд першої інстанції набув обґрунтованого та правильного висновку про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку (пай).

Доводи апеляційної скарги про неправильність і неповноту встановлених судом обставин справи є неспроможними, оскільки засновані на припущеннях апелянта і не підтверджуються належними і достатніми доказами.

Доводи апеляційної скарги про невірну оцінку судом документів, які містяться в матеріалах справи, які на думку апелянта є достатніми доказами для підтвердження факту членства позивача в колгоспі, а потім і у КСП «Москва» на час передачі державного акта про право колективної власності на землю цьому КСП 26.12.1995 року, не можуть бути взятими до уваги, оскільки зведені до переоцінки доказів, яким судом було надано належну оцінку, не підтверджені достатніми доказами, які б спростовували висновок районного суду та засновані на неправильному розумінні законодавства.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 12 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 29.10.2020 року

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова