Постанова

Іменем України

29 січня 2020 року

м. Київ

справа № 750/7741/17-ц

провадження № 61-44069св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф., (суддя-доповідач),

Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 01 серпня 2018 року в складі колегії суддів: Висоцької Н. В.,

Євстафіїва О. К., Бечка Є. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2017 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі -

ПАТ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього

ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 10 жовтня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останньому було надано кредит у розмірі 202 000,00 грн для придбання нерухомого майна, квартири АДРЕСА_1 , зі строком повернення не пізніше 05 жовтня 2032 року, зі сплатою 13,5 % за користування кредитом за перший рік, подальший розмір процентів за користування кредитом підлягав щорічному перегляду, згідно з умовами пункту 2.6 цього договору.

Для забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань позичальника за указаним кредитним договором між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки від 10 жовтня 2007 року, відповідно до умов якого останній в іпотеку передав банку, квартиру

АДРЕСА_1 .

Свої зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_1 належним чином не виконував, у зв`язку із чим, станом на 24 травня 2017 року, виникла заборгованість у розмірі 294 822,62 грн, яка складалася із: заборгованості за кредитом у розмірі 170 270,37 грн, заборгованості за відсотками - 112 254,53 грн, інфляційних втрат за кредитом - 5 126,13 грн та інфляційних втрат за відсотками - 12 297,71 грн.

За таких обставин, ПАТ «Укрсоцбанк» просило суд: у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 10 жовтня 2007 року в розмірі 294 822,62 грн звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження» за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; виселити відповідачів, які зареєстровані у цій квартирі; вирішити питання про розподіл судових витрат.

Короткий змістрішення суду першої інстанції

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 жовтня 2017 року в задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що відсутність даних у справі щодо початкової ціни продажу предмета іпотеки для його реалізації, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, а вимоги про виселення є похідними від звернення стягнення на предмет іпотеки.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 01 серпня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 жовтня 2017 року скасовано, позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Укрсоцбанк» за кредитним договором від 10 жовтня 2007 року № 958/3-106, яка станом на 24 травня 2017 року становить 282 524,90 грн та складається із: заборгованості за кредитом у розмірі

170 270,37 грн та заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 112 254,53 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки, квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 44,9 кв. м, яка належить ОСОБА_1 на праві власності згідно договору купівлі-продажу від 10 жовтня 2007 року та є предметом іпотеки за іпотечним договором від 10 жовтня 2007 року, укладеним між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 та посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Красногором О. В., встановивши спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом продажу з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з початковою ціною продажу предмета іпотеки

в сумі 436 408,00 грн врахувавши, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Висилено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , малолітнього ОСОБА_3 із квартири

АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що рішення районного суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного встановлення обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи.

Приймаючи вказану постанову, апеляційний суд виходив із того, що боржник не виконує основні зобов`язання, чим порушує умови кредитного договору, а тому іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Разом з тим, наявні підстави для виселення відповідачів із цієї квартири без надання їм іншого житла, оскільки квартира, яка є предметом іпотеки, була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2018 року до Верховного Суду,

ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову апеляційного суду та прийняти нову постанову.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувана постанова апеляційного суду є незаконною, необґрунтованою й такою, що прийнята з неправильним застосуванням судом норм матеріального права. Судом апеляційної інстанції не було взято до уваги заперечення відповідачів та виконавчого комітету Деснянської районної у м. Чернігові ради, як органу опіки та піклування, щодо недоцільності звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з квартири малолітнього ОСОБА_3 , чим порушено норми Закону України «Про охорону дитинства». Вважав, що апеляційний суд безпідставно стягнув з нього на користь банку витрати за проведення експертизи, оскільки останній не подавав попереднього розрахунку суми судових витрат, а тому на підставі частини другої статті 134 ЦПК України суд повинен був відмовити в частині таких витрат, за винятком суми сплаченої ним судового збору. Також, посилався на те, що неодноразово звертався до банку з пропозиціями щодо реструктуризації заборгованості або укладення мирової угоди.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 вересня 2018 року клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Апеляційного суду Чернігівської області від 01 серпня 2018 року задоволено та поновлено йому такий строк, відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано із Деснянського районного суду м. Чернігова зазначену цивільну справу та зупинено виконання постанови Апеляційного суду Чернігівської області від 01 серпня

2018 року до закінчення касаційного провадження.

У листопаді 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 17 січня 2020 року справу за позовом

ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», до

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 01 серпня 2018 року призначено до розгляду.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надійшов

Фактичні обставини справи, встановлені судами

10 жовтня 2007 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого був ПАТ «Укрсоцбанк», та правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 202 000,00 грн, зі сплатою 13,5 % за користування кредитом за перший рік, подальший розмір процентів за користування кредитом підлягав щорічному перегляду, згідно з умовами пункту 2.6 цього договору, зі строком повернення кредиту не пізніше 05 жовтня 2032 року, для придбання нерухомого майна, квартири АДРЕСА_1 .

На забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань позичальника за указаним кредитним договором між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки від 10 жовтня 2007 року, відповідно до умов якого в іпотеку банку передано квартиру

АДРЕСА_1 та квартиру

АДРЕСА_2 , загальна вартість предмета іпотеки за згодою сторін визначена у 329 260,00 грн.

ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість, яка за розрахунком банку станом на 24 травня 2017 року складає 294 822,62 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 170 270,37 грн; заборгованості за відсотками - 112 254,53 грн; інфляційних втрат - 5 126,13 грн та 12 297,71 грн.

Згідно пункту 4.1 іпотечного договору іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання.

Пунктом 4.5 іпотечного договору визначено право іпотекодержателя визначити спосіб стягнення на предмет іпотеки, у тому числі шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Відповідно до висновку експерта Чернігівського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами судової оціночно-будівельної експертизи від 12 березня 2018 року № 5281/17-24 ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 складала 436 408,00 грн.

Разом з тим, встановлено, що у листопаді 2014 року ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником, якого є АТ «Альфа-Банк», звертався до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 квітня 2015 року задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь банку заборгованість за кредитом у розмірі 245 682,82 грн та вирішено питання про розподіл судових витрат.

На підставі вказаного рішення суду відкрито виконавче провадження, проте вказане рішення суду, на час розгляду цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій, не виконано.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до

статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (іпотекою). Відповідно до

статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до частин першої, третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону (стаття 41 Закону).

Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку встановленому законом.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, які виселяються з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредити (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Із рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 квітня 2015 року вбачається, що кредитор реалізував право на дострокове повернення кредиту та платежів за ним.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

Отже, кредитор, звернувшись у листопаді 2014 року із позовом про дострокове повернення кредиту (шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором), на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки.

Рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить про закінчення строку дії кредитного договору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Якщо за рішенням про стягнення заборгованості за кредитним договором заборгованість указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Звертаючись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 10 жовтня 2007 року, яка станом на 24 травня 2007 року становила 294 822,62 грн, що складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 170 270,37 грн, заборгованості за відсотками - 112 254,53 грн, інфляційними втратами за кредитом - 5 126,13 грн та інфляційними втратами за відсотками - 12 297,71 грн, шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження.

Апеляційний суд, звертаючи стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, та визначаючи загальний розмір такої заборгованості, виходив із того, що суми інфляційних втрат за кредитом та відсотками не є основним зобов`язанням, у зв`язку із чим, вважав, що такі суми не можуть бути враховані до загальної суми заборгованості, та визначив загальну суму заборгованості у розмірі 282 524,90 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 170 270,37 грн та заборгованості за відсотками -

112 254,53 грн.

Відмовляючи у задоволення позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що після ухвалення Деснянським районним судом м. Києва рішення від 15 квітня 2015 року щодо стягнення кредитної заборгованості у повному обсязі, банк має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, проте оскільки позивач (ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є

АТ «Альфа-Банк») із касаційною скаргою на постанову суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні вимог щодо стягнення інфляційних втрат не звертався та не оскаржував в цій частині цю постанову, тому касаційний суд немає повноважень переглядати в цій частині постанову суду апеляційної інстанції.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції, встановивши, що рішення суду щодо стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 245 682,82 грн, що складається із: заборгованості за кредитом - 170 270,37 грн; заборгованості за відсотками - 48 697,06 грн; пені за несвоєчасне повернення кредиту -

4 159,86 грн; пені за несвоєчасно повернуті відсотки - 9 388,19 грн; інфляційних втрат за кредитом - 3 976,06 грн; інфляційних втрат за відсотками - 9 190,38 грн, відповідачем не виконано, у зв`язку з чим дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням у спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу іпотечного майна на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження в порядку, встановленому статтями 38, 39 Закону України «Про іпотеку», за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Крім того, дійшов правильного висновку про те, що підлягає задоволенню і похідна вимога щодо виселення відповідачів із квартири, яка була придбана ними за кредитні кошти та передана банку в іпотеку.

Проте, визначаючи розмір заборгованості за відсотками, суд апеляційної інстанції, дійшов помилкового висновку про те, що такий розмір складає 112 254,53 грн, який визначив з урахуванням суми заборгованості за відсотками, стягнутими за рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 квітня 2015 року та нарахованої заборгованості за відсотками після зазначеного рішення суду, що суперечить правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), а тому враховуючи те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені апеляційним судом повно, але неправильно застосовано матеріального права які підлягають до застосування, із урахуванням обставин цієї справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зміни постанови суду апеляційної інстанції у частині визначення розміру заборгованості за кредитним договором в рахунок погашення якої звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: з 282 524,90 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 170 270,37 грн та заборгованості за відсотками - 112 254,53 грн до 218 967,43 грн (стягнутої Деснянським районним судом м. Києва від 15 квітня 2015 року), яка складається із: заборгованості за кредитом - 170 270,37 грн; заборгованості за відсотками - 48 697,06 грн.

Доводи касаційної скарги про те, що задовольняючи вимогу банку щодо виселення малолітнього ОСОБА_3 порушено норми Закону України «Про охорону дитинства», оскільки органам опіки та піклування не було надано згоди щодо його виселення зі спірної квартири є безпідставними, оскільки така згода необхідна лише у випадку, якщо дитина є власником (співвласником), або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується. Малолітній ОСОБА_3 під час укладення договору іпотеки не був зареєстрованим у спірній квартирі та не мав права користування нею, а тому вказані доводи касаційної скарги не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду. При вирішенні вказаної справи апеляційним судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Разом з тим, слід звернути увагу заявника на те, що додані ним до касаційної скарги копії квитанцій щодо часткового виконання рішення суду від 15 квітня

2015 року про стягнення з нього на користь банку заборгованості за кредитним договором можуть бути враховані на стадії виконання судового рішення відповідним органом виконавчої служби, оскільки вони не надавались судам першої та апеляційної інстанцій й не переглядались ними, а Верховний Суд відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком апеляційного суду щодо їх оцінки.

Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Щодо зупинення виконання рішення

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 вересня 2018 року було зупинено виконання постанови Апеляційного суду Чернігівської області від 01 серпня 2018 року до закінчення касаційного провадження, тому виконання судового рішення на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 01 серпня 2018 року у частині суми заборгованості за кредитним договором від 10 жовтня 2007 року

№ 958/3-106, стягнутої з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство «Альфа-Банк»,в рахунок погашення якої звернуто стягнення на предмет іпотеки змінити, визначивши розмір заборгованості за кредитним договором від 10 жовтня 2007 року № 958/3-106, у рахунок якої звернуто стягнення на предмет іпотеки, в сумі 218 967,43 (двісті вісімнадцять тисяч дев`ятсот шістдесят сім грн 43 коп.).

Поновити виконання постанови Апеляційного суду Чернігівської області

від 01 серпня 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді О. В. Білоконь

О. М. Осіян

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович