Справа № 309/2648/19
Провадження № 2/309/326/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2020 року м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської області

в складі: головуючого-судді Орос Я.В.

за участю секретаря : Соймик Н.І.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Гринюк Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду, цивільну справу за позовом:

ОСОБА_3

до

ОСОБА_4

про виселення

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог Липчанська сільська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

28 листопада позивач ОСОБА_3 в порядку ст. 49 ЦПК України подав заяву про зміну предмету і підстав позову в якій просить суд виселити відповідача з будинку АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги в частині виселення вмотивовані тим , що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 26.12.1996 р. В даному будинку проживає він, його дружина, дочка з внуком та періодично з`являється колишній чоловік дочки ОСОБА_4 .

Рішенням Хустського районного суду від 23 жовтня 2019 року шлюб між його донькою та відповідачем розірвано.

Відповідач зловживає спиртними напоями і перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння спричинює сварки та погрожує фізичною розправою, позивачу та його дружині. Такі дії відповідача призвели до неможливого спільного з ним проживання в будинку. Добровільно виселитись з будинку відповідач не бажає.

6 жовтня 2019 року відповідач перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння вчинив чергову сварку, погрожував позивачу та його дружині фізичною розправою, у звязку з чим було викликано працівників поліції , після чого відповідач сів у автомобіль і поїхав.

09.10.2019 р. відповідач перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння виїжджаючи з двору здійснив наїзд на позивача, внаслідок чого останній отримав ушкодження лівої стопи. В той же день відносно відповідача було складено протокол про адміністративне правопорушення. Після таких дій позивач та його дружина почали побоюватись за своє життя. Проживання разом з відповідачем є нестерпним і оскільки ОСОБА_3 є людиною похилого віку, то він не бажає терпіти знущання з боку колишнього зятя, який здійснює перешкоди у користуванні будинком. Оскільки ОСОБА_4 не бажає добровільно звільнити будинок позивача змушений звернутися до суду з проханням постановити рішення, яким усунути перешкоди у користуванні будинком шляхом виселення його з будинку АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просить їх задоволити.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Гринюк Г.В. заперечила проти задоволення позову, вважає його безпідставним та необґрунтованим. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Матеріалами справи встановлено, що будинок. АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.12.1996 р.. належить позивачу (а.с.11)

Відповідач зареєстрований та в будинку позивача що підтверджується копією будинкової книги (а.с.9-10).

Рішенням Хустського районного суду від 23.10.2019 р. шлюб між відповідачем та донькою позивача ОСОБА_5 розірвано (а.с.46)

Ч.1ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Ч.1ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ч.1ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Матеріалами справи доведено, що відповідач ОСОБА_4 вселився в спірний будинок на законних підставах, з ініціативи власника будинку, як член сімї позивача, після розірвання шлюбу з дочкою позивача, продовжує проживати у даному будинку. Припинення сімейних відносин з позивачем не позбавляє його права на користування даним житловим приміщенням.

Як роз`яснив судам Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не подано суду жодних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б підтверджували, що відповідач порушує правила співжиття, нищить і псує майно позивача і створює позивачу перешкоди в користуванні його власністю. Такі посилання позивача є голослівними. Додані до матеріалів справи консультативний висновок лікаря, довідка про результати розгляду матеріалів ЄО Хустського ВП ГУНП в Закарпатській області від 06.09.2019 р. та протокол складений відносно відповідача за ст. 124 КУпАП на переконання суду не є доказом систематичного порушення відповідачем правил співжиття та триваючій антигромадській поведінці.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Європейський суд з прав людини вказує, що при розгляді справ про виселення національні суди повинні проаналізувати пропорційність такого заходу (справа «Дакус проти України» рішення 14 грудня 2017 року; справа «Кривіцька та Кривіцький проти України», рішення від 02 грудня 2010 року).

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло (справа «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03),

Підстави для виселення відповідача, який за його згодою вселився в будинок та користується ним, позивачем не доведені і не відповідають принципу пропорційності такого заходу.

З врахуванням наведеного суд вважає , що в задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 289, 354 ЦПК України, ст.ст. 116,150 ЖК України ст.. 317, 319,321,391 ЦК України суд,-

УХВАЛИВ:

В задовленні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення відмовити

Рішення може бути оскаржене до Закарпатського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, в цей же строк з дня його отримання через Хустський районний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 12 лютого 2020 р.

Суддя Хустського

районного суду: Орос Я.В.