ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/3212/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" грудня 2020 р.Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Мицик Ю.С.

при секретарях Івашків О.В., Пугач Д.С., Римар М.М.

за участю:

позивача,

третьої особи за об`єднаним позовом ОСОБА_1

представника позивача,

третьої особи за об`єднаним позовом ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

позивача за об`єднаним позовом ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ майна та об`єднаним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру,-

встановив:

10.07.2017 ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_5 (далі - відповідач, ОСОБА_5 ) про поділ майна.

Вимоги позову обґрунтовано наступним.

04.06.2006 між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено шлюб.

21.11.2016 Дарницьким районним судом м. Києва шлюб між сторонами було розірвано.

Від шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу проживає з позивачем.

За час спільного проживання подружжям у 2008 році сторонами було придбане нерухоме майно, квартира АДРЕСА_1 .

Спільна квартира була зареєстрована на праві власності за відповідачем, проте з підстав передбачених ст.ст. 60, 61 СК України та ст. 368 ЦК України, є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, як колишнього подружжя, оскільки набута за час їх перебування в шлюбі.

Між сторонами не досягнуто домовленості про поділ квартири як об`єкту права спільної сумісної власності, що змусило позивача звернутися до суду за захистом свого майнового права, шляхом здійснення поділу квартири.

Позивач посилаючись на те, що дитина проживає разом із нею, відповідач має заборгованість по аліментам, а також те, що коштів, які він надає на утримання дитини не вистачає для її гармонійного розвитку та виховання, просила відступити від засад рівності часток при поділі квартири.

Посилаючись на викладені обставини справи просила суд: в порядку поділу майна, визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 та стягнути відповідача на її користь витрати по оплаті судового збору у розмірі 5 333, 00 грн.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 19.07.2017 відкрито провадження у вказаній справі.

02.10.2017 до суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою власністю.

02.10.2017 ухвалою суду, що занесена до журналу судового засідання прийнято зустрічний позов та об`єднано в одне провадження для спільного розгляду з первісним позовом.

07.12.2017 представником позивача подано заперечення на зустрічний позов.

05.04.2018 ухвалою суду, що занесена до протоколу судового засідання було закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.

06.07.2018 вказану справу у зв`язку з закінченням повноважень судді ОСОБА_7 передано до провадження судді Мицик Ю.С. відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Мицик Ю.С. від 09.07.2018 було прийнято вказану справу до провадження та призначено підготовче судове засідання.

13.11.2018 ухвалою суду було закрито підготовче провадження, та призначено розгляд справи по суті.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 17.01.2020 було об`єднано в одне провадження дві цивільні справи №753/7919/19 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою власністю та передано до провадження судді Мицик Ю.С.

Вимоги об`єднаного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру обґрунтовано наступним.

Відповідач ОСОБА_5 є сином позивача ОСОБА_4 , а третя особа ОСОБА_1 - колишньою невісткою.

21.08.2006 позивач за об`єднаним позовом продав власну квартиру АДРЕСА_2 . Отримані від продажу гроші в сумі 202 000 грн. позивачем були вкладені, в якості першого внеску за оплату спірної квартири, що підтверджується квитанцією із призначенням платежу - інвестування квартири АДРЕСА_3 (в подальшому номер квартири був змінений на 86), 10 поверх, адреса спірної квартири: АДРЕСА_4 . Решту суми в розмірі 176 750,00 грн., що на час придбання було еквівалентно 35 000 доларів США, якої не вистачало для здійснення стовідсоткової оплати за житло, позивач отримав в кредит, що підтверджується кредитним договором від 23.08.2006. Всі додаткові угоди до кредитного договору також укладені з ОСОБА_4 . Заявою на видачу готівки від 23.08.2006 підтверджується, що позивач отримав грошові кошти за кредитним договором в розмірі 35 000,00 доларів США, що еквівалентно 176 750,00 грн. та одразу вніс кошти, в якості доплати за спірну квартиру. Після підписання кредитного договору, на підтвердження кредитних зобов`язань між банком - кредитором та відповідачем по справі - ОСОБА_5 був укладений договір іпотеки майнових прав до кредитного договору № 014/1179/74/883 від 23.08.2006. Враховуючи, що відповідач взяв на себе обов`язки майнового поручителя по кредитному договору, право власності на спірну квартиру на той час було оформлено на відповідача. Погашення тіла кредиту та відсотків по кредиту здійснював позивач за власні кошти, що підтверджується квитанціями, що містяться в матеріалах справи, а також довідкою від 28.09.2012 з банку «Аваль», де зазначено, що ОСОБА_4 не має діючих кредитів в Київській ОД АТ «Райффайзен банк Аваль». Зазначене свідчить, що зобов`язання ОСОБА_4 перед банком за отриманий кредит для сплати за спірну квартиру були виконані. Таким чином, матеріали справи містять докази того, що відповідач та третя особа не приймала фінансової участі у придбанні спірної квартири, а, навпаки, самостійно та сумлінно сплачував тіло та відсотки по кредиту в період з 2006 - 2012 роки позивач ОСОБА_4 . Враховуючи, що спірна квартира була придбана позивачем ОСОБА_4 , вона не є спільним майном подружжя та не може бути об`єктом поділу майна подружжя. Просив визнати право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та вирішити питання розподілу судових витрат.

30.09.2019 від третьої особи ОСОБА_1 надійшли письмові заперечення на позов ОСОБА_4 , в яких остання просить відмовити в об`єднаному позові з посиланням на наступне. Відповідач ОСОБА_5 придбавав спірну квартиру шляхом інвестування коштів у забудовника АТЗТ «Україна-Реставрація» за договором про участь у ФФБ № 114 від 02.08.2006 (далі Договір) під час шлюбу з ОСОБА_1 та діючи в інтересах сім`ї. Так, згідно з п.1.3 Договору саме відповідач ОСОБА_5 , а не його батько ОСОБА_4 , приймав участь в інвестуванні будівництва вказаної квартири з подальшим отриманням її у свою власність. П.1.7 Договору передбачає, що відповідач може отримати у власність таку квартиру лише після інвестування 100 % її вартості. Також, згідно з п. 3 Акту № 86 від 15.02.2008, укладеного між забудовником АТЗТ Україна-Реставрація» та ОСОБА_5 , останній доручив оформити свідоцтво про право власності на вказану квартиру, яку отримав відповідно до Договору про участь у ФФБ № 114 від 02.08.2006, Додаткової угоди № 1 від 13.12.2006 та Додаткової угоди № 2 від 15.02.2008. Також, згідно п.1.1 та 1.3 Додаткової угоди від 23.08.2006 до Договору саме відповідач здійснює розрахунки між Банком та забудовником за оформленим кредитним договором № 014/1179/74/883 від 23.08.2008. Вищевказані Додаткові угоди №1 від 13.12.2006 та № 2 від 15.02.2008 також свідчать про те, що саме відповідач вкладав кошти в купівлю спірної квартири. Крім того, рахунок № 114 від 02.08.2006 та Свідоцтво від 23.08.2006, які підтверджують оплату 100% коштів за спірну квартиру в сумі 380 487,00 грн. внесені саме відповідачем. Відтак свідоцтво про право власності, видане відповідачу на підставі наказу Головного правління житлового забезпечення від 04.06.2008 № 958-С/КІ свідчить про те, що саме відповідач та третя особа є власниками спірної квартири. Заявою від 23.08.2006 вих. № 517 третя особа підтвердила письмово свою згоду на передачу в іпотеку майнових прав на вказану квартиру в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №014/1179/74/883 від 23.08.2006, укладеного між АПББ «Аваль» та ОСОБА_4 . Крім того, ОСОБА_1 просила відмовити в задоволенні об`єднаного позову, застосувавши позовну давність, враховуючи, що позивач ОСОБА_4 з моменту оформлення права власності за відповідачем, проживаючи в цій же квартирі з 2008 року звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності лише 18.04.2019, тобто після оформлення права власності за відповідачем минуло 11 років.

30.12.2019 від відповідача ОСОБА_5 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він позовні вимоги ОСОБА_4 визнав в повному обсязі та просив задовольнити. Підтвердив обставини, що викладені в об`єднаному позові, зокрема, що спірна квартира була придбана за особисті кошти його батька, оскільки ні в нього, ні у третьої особи ОСОБА_1 не було власних коштів. Зазначив, що він на час придбання спірної квартири не працював, а його колишня дружина знаходилася в декретній відпустці по догляду за дитиною.

17.01.2020 від ОСОБА_4 надійшли заперечення на заяву третьої особи про застосування позовної давності, яка обгрунтована тим, що він лише в 2018 році дізнався, що у суді знаходиться справа про поділ спірної квартири між колишнім подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . Саме з цього часу його право було порушено, що спонукало його звернутися до суду з позовом про визнання права власності на спірну квартиру.

27.01.2020 від ОСОБА_4 надійшла заява про поновлення строку позовної давності.

Ухвалою суду від 27.01.2020 зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою власністю залишено без розгляду.

Ухвалою суду без видалення до нарадчої кімнати було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позов підтримали та просили про його задоволення, проти вимог об`єднаного позову ОСОБА_4 заперечували, посилаючись на обставини, що викладені в заявах по суті справи.

В судовому засіданні ОСОБА_4 вимоги свого позову підтримав в повному обсязі та просив відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 , посилаючись на доводи, що викладені в заявах по суті справи.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_3 вимоги об`єднаного позову ОСОБА_4 визнала в повному обсязі, проти задоволення позову ОСОБА_1 заперечувала, та просила відмовити в його задоволенні через безпідставність вимог.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 , вказала, що є дружиною позивача ОСОБА_4 та матір`ю відповідача ОСОБА_5 . Третя особа ОСОБА_1 є її колишньою невісткою. Зазначила, що грошей на придбання квартири у її сина та невістки не було, а тому вони з чоловіком прийняли рішення продати квартиру, що знаходилася по АДРЕСА_5 , а решту взяти у кредит. Вказала, що продаж квартири було вчинено за 40 000 доларів США. В подальшому був укладений кредитний договір між банком та її чоловіком, який останнім був виплачений за сімейні кошти. Таким чином спірна квартира була придбана за особисті кошти ОСОБА_4 . Вона займалася, безпосередньо, переплануванням квартири, облаштуванням її.

Суд, вислухавши вступне слово сторін, представника відповідача, пояснення третьої особи та її представника, показання свідка, повно та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

Згідно ст. 3 СК України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Як встановлено судом 04.06.2006 між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено шлюб /т. 1 а.с. 6/.

21.11.2016 Дарницьким районним судом м. Києва шлюб між сторонами було розірвано /т. 1 а.с. 4/.

Від шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу проживає з позивачем /т. 1 а.с. 5/.

02.08.2006 між ТОВ ФК «Укрреставрація» (управитель) та ОСОБА_5 (довіритель) укладений договір про участь у ФФБ № 114, відповідно до умов якого довіритель приймає на себе зобов`язання інвестувати свою частку необхідних коштів для отримання у власність двокімнатної квартири /т. 2 а.с. 106-110/.

Згідно із пунктами 4.1., 4.1.1, 4.1.3 договору довіритель зобов`язаний проводити фінансування будівництва своєї частки житла відповідно до умов даного договору, оплачувати всі комунальні послуги та експлуатаційні витрати пов`язані з технічним обслуговуванням, ремонтом і експлуатацією вказаного об`єкта, пропорційно до площі своєї квартири з моменту підписання акту її приймання-передачі.

Пунктом 7.1 договору визначено, що цей договір не розглядається сторонами як договір купівлі-продажу нерухомості, виконання робіт або надання послуг.

Згідно із свідоцтвом про участь у ФФБ виду «А» за програмою АТЗТ «Україна - Реставрація» від 23.08.2006 на виконання вищевказаного договору відповідачем ОСОБА_5 повністю внесено суму коштів у розмірі 380 487 грн. /т. 2 а.с. 116-117/.

11.06.2008 відповідачем ОСОБА_5 отримане свідоцтво про право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 ., виданого на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 04.06.2008 № 958-С/КІ /т. 2 а.с. 29/.

ОСОБА_9 є батьком ОСОБА_5 , що не заперечувалося учасниками справи в судовому засіданні.

Позивач за об`єднаним позовом просив визнати спірну квартиру його особистою власністю, посилаючись на те, що кошти на її придбання вносилися ним особисто, зокрема частина коштів в сумі 202 000,00 грн. була сплачена в якості першого внеску за оплату спірної квартири та отримана ним від продажу квартири АДРЕСА_2 .

Водночас, як вбачається з копії договору купівлі-продажу від 21.08.2006, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_10 , продаж квартири АДРЕСА_2 вчинено за 13 000 грн /т. а.с. 8/, що спростовує доводи ОСОБА_4 щодо суми коштів отриманих ним від продажу квартири.

При цьому, суд відхиляє покази свідка ОСОБА_4 в частині того, що продаж вказаної квартири було вчинено за 202 000, 00 грн., враховуючи презумпцію правомірності правочину.

Як вбачається із матеріалів справи, між ОСОБА_4 та акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» був укладений кредитний договір від 23.08.2006, разом з додатковими угодами, згідно яких останній отримав кредит для використання на купівлю 2-ї квартири, за адресою: АДРЕСА_6 в розмірі 176 750,00 грн., що на час придбання було еквівалентно 35 000 доларів США /а.с. 10-18/.

ОСОБА_5 та ОСОБА_11 в судовому засіданні визнавали, що кошти на погашення кредиту сплачувалися безпосередньо ОСОБА_9 , а тому в силу ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Проте, суд звертає увагу на те, що згідно рахунку № 114 від 02.08.2006 та Свідоцтва від 23082006 кошти за інвестиційним договором у розмірі 100 % в сумі 380 487 грн. були внесені безпосередньо відповідачем ОСОБА_5 /т. 2 а.с. 116-117/.

Позивач ОСОБА_4 , будучи достеменно обізнаними про те, що інвестиційний договір укладається з відповідачем ОСОБА_5 під час його перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_11 , ніякої цивільно-правової угоди щодо грошових коштів, зокрема договору позики, в установленому законом порядку не укладав, з позовом про переведення прав покупця не звертався.

Таким чином, суд приходить до висновку, що навіть за умови надання позивачем ОСОБА_4 коштів для інвестування спірної квартири, вказане не впливає на правовий режим спірної квартири та не спростовує спільності сумісного майна подружжя.

Враховуючи наведене, суд визнає квартиру АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя.

У відповідності до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлене договором або законом.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За положеннями ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено та не заперечується ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , що їх син проживає з матір`ю.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що утримання та виховання дитини, здійснюється виключно позивачкою.

Відповідач ОСОБА_5 виконує рішення суду про стягнення аліментів, на час ухвалення рішення у справі заборгованості не має.

Не надано позивачкою і доказів того, що розмір цих аліментів є недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування сина.

Позивач ОСОБА_1 до суду з позовом про збільшення розміру аліментів та стягнення додаткових витрат з відповідача ОСОБА_5 не зверталася.

Тому, підсумовуючи викладене, а також приймаючи до уваги недоведеність позивачем необхідності відступу від засад рівності часток подружжя, суд вважає, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ майна підлягає частковому задоволенню, а саме визнання права власності в порядку поділу спільного сумісного майна за кожним із подружжя на Ѕ частину квартири.

Таким чином у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру, слід відмовити через безпідставність та недоведеність вимог.

Оскільки суд задовольнив вимоги позову ОСОБА_1 , а тому не дає оцінку її заяві про застосування позовної давності.

Інші доводи сторін, які наведені у заявах по суті справи, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Розподіл судових витрат між сторонами.

Судовий збір розподіляється пропорційно задоволеним вимогам. Таким чином, з відповідача ОСОБА_5 на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 2666, 67 грн.

З огляду на те, що суд відмовляє в задоволенні позову, понесені позивачем ОСОБА_4 судові витрати, відповідачем не відшкодовуються.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 81, 83, 141, 258, 263, 265, 268, 354-356 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ майна задовольнити частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири загальною площею 74,5 кв.м. житловою площею 39,8 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_6 , яка зареєстрована за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право приватної власності від 11.06.2008, виданого на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 04.06.2008 № 958-С/КІ.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частину квартири загальною площею 74,5 кв.м. житловою площею 39,8 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_6 , яка зареєстрована за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право приватної власності від 11.06.2008, виданого на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 04.06.2008 № 958-С/КІ.

В решті вимог позову відмовити.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру відмовити

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2666 гривень 67 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач, третя особа за об`єднаним позовом: ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 , р.н.о.к.п.п.: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_7 , р.н.о.к.п.п.: НОМЕР_2 .

Позивач за об`єднаним позовом: ОСОБА_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 , р.н.о.к.п.п.: НОМЕР_3 .

Суддя: Ю.С. Мицик