Єдиний унікальний номер судової справи 489/7304/18
Номер провадження 22-ц/812/1672/20
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

26 жовтня 2020 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Колосовою О.М.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 та її представника - ОСОБА_4 ,

третіх осіб - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення, яке ухвалено Ленінським районним судом міста Миколаєва 01 вересня 2020 року, під головуванням судді Коваленка І.В. в приміщені цього ж суду о 12 год. 14 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Адміністрація Інгульського району Миколаївської міської ради, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном,

УСТАНОВИЛА:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Адміністрація Інгульського району Миколаївської міської ради, про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідач проживає та є власником квартири АДРЕСА_2 .

Земельна ділянка, на якій розташована нерухомість позивача та відповідача знаходиться у комунальній власності.

Разом з тим, ОСОБА_3 у дворі загального користування без будь-яких дозвільних документів, без отримання згоди сусідів, облаштувала металевий паркан впритул до стіни будинку, належного ОСОБА_1 , чим перекрила доступ до горища будинку, а також позбавила позивача можливості здійснювати його технічне обслуговування.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила суд покласти обов`язок на ОСОБА_3 знести металевий паркан для вільного доступу до горища та обслуговування належного позивачу будинку АДРЕСА_1 .

В подальшому позивач надала уточнену позовну заяву, аналогічного змісту, залучивши до складу третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які є власниками квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 відповідно.

У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_3 проти задоволення позовних вимог заперечувала. Стверджувала, що встановлений нею у дворі паркан відображає фактичний порядок користування земельною ділянкою, який роками склався між власниками домоволодіння. Звертала увагу на те, що суду не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту невідповідності встановленого паркану діючим ДБН, нормам і стандартам, та на підтвердження факту наявності перешкод у доступі до стін та даху частини житлового будинку позивача.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 01 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Покладено обов`язок на ОСОБА_3 знести металевий паркан, який примикає до стіни житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_1 , для забезпечення позивачу вільного доступу до горища та обслуговування будинку.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити в повному обсязі.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає в повному обсязі.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

При цьому використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Так, у ст.13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Аналогічні положення містяться й у ст.319 ЦК України.

Власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обов`язки. Це конституційне положення пов`язане з принципом поєднання інтересів власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, всього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, громадянина чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

За ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз вищенаведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю (постанова Верховного Суду України від 16 січня 2012 року №6-57цс11).

Також, відповідно до частини другої, третьої ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

При цьому, необхідно установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи убачається, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1 (а.с.10).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10 серпня 2012 року ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_2 (а.с.30,31).

Під час розгляду справи встановлено, що земельна ділянка, на якій знаходиться нерухомість сторін, належить до комунальної власності.

Порядок користування земельною ділянкою в судовому порядку сторонами не встановлювався (протилежного суду не надано).

З відповіді Адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради від 07 листопада 2017 року вбачається, що працівниками адміністрації при візуальному обстежені було встановлено, що дійсно за адресою АДРЕСА_1 у дворі облаштований металевий паркан впритул до стіни будинку, належного ОСОБА_1 (а.с.9).

При цьому, відповідач самостійно, без отримання згоди інших власників будинку та землекористувачів земельної ділянки, установила спірну огорожу, тим самим, обмеживши право останніх, зокрема позивача, на доступ до горища будинку та належного його обслуговування.

Отже, матеріали справи свідчать про те, що відповідач збудувала металевий паркан на земельній ділянці з метою окремого проходу до своїх частин будинку. Зазначені обставини визнані сторонами. Доказів того, що паркан був побудований ОСОБА_3 за згодою іншого співвласника ОСОБА_1 , матеріали справи не містять.

До суду першої інстанції були надані фотокартки, з яких встановлено, що паркан на земельній ділянці порушує права позивача як співвласника вказаного будинку.

При цьому, до початку встановлення спірної огорожі відповідач не отримала згоду іншого співвласника, чим позбавила останнього можливості належним чином користуватися спірними приміщеннями.

Отже, враховуючи наведені обставини, суд першої інстанції вірно встановив факт порушення відповідачем прав позивача щодо користуванням житловим будинком, внаслідок чого, виникають певні незручності позивача в проживанні та користуванні будинком, а також перешкоджає належним чином здійснювати право власника житлового будинку.

За такого, суд першої інстанції правильно визначивши характер спору, суб`єктивний склад правовідносин, предмет та підстави заявлених вимог, оцінивши надані сторонами докази та надавши їм вірну правову оцінку дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Твердження ОСОБА_3 про те, що встановлений у дворі металевий паркан відображає фактичний порядок користування земельною ділянкою, який роками склався між власниками будинку, та у позивача не існує перешкод у доступі до його технічного обслуговування, не знайшли свого підтвердження, оскільки спростовуються обставинами справи, встановленими у справі.

Доводи апеляційної скарги відповідача проте, що будівництво паркану було здійснено задля безпеки, оскільки встановлена огорожа фактично ізолювала окрему частину будинку і двору та нарешті припинила сварки між сусідами, не можуть бути підставою для відмови у його демонтажу, який збудовано з порушенням прав позивача.

Посилання відповідача на те, що знесення паркану це крайня міра, а суд першої інстанції не встановив порушення прав позивача та не надав можливості альтернативного вирішення справи не заслуговують на увагу, оскільки в суді апеляційної інстанції сторони не прийшли до мирного врегулювання спору, а пропозиції позивача щодо вирішення спору зводилися до позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 01 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 29 жовтня 2020 року