Провадження № 2/752/2345/20
РІШЕННЯ

Іменем України

06.02.2020 року Голосіївський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Чередніченко Н.П.

з участю секретаря Шевчук М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання шлюбного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

В липні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання шлюбного договору недійсним.

В обґрунтування позову зазначено, що сторони з 14.02.2009 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30.05.2019 року. 13.02.2009 року між сторонами було укладено шлюбний договір, яким сторони визначили взаємні права і обов`язки, зокрема, подружжя домовилось про те, що у разі розірвання шлюбу чоловік зобов`язується щомісячно виплачувати аліменти на користь непрацездатної дружини по 3500,00 грн. до зняття інвалідності, або до моменту появи у неї доходів від підприємницької діяльності або будь-яких інших видів доходів. Крім того, договором передбачено, що у випадках виникнення спору, цей шлюбний договір може бути змінений або розірваний на вимогу одного із подружжя в судовому порядку. Позивач зазначає, що вказаним договором порушені його інтереси. Так, на час укладення договору він мав стабільний заробіток, однак, в 2014 році в зв`язку з анексією Криму, він втратив роботу, закрив підприємство та переїхав до міста Києва. На роботу, в зв`язку з пенсійним віком, йому влаштуватись не вдалось, та сплата аліментів в розмірі, визначеному договором, ставитиме його у надзвичайно невигідне матеріальне становище. Позивач вказує на те, що шлюбний договір є вкрай обтяжливим та невигідним для нього, оскільки, одна сторона (відповідач) має тільки права, а на другу сторону (позивача) покладені лише обов`язки. Правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини чи на вкрай невигідних умовах, так званий «кабальний» правочин,- можна визнати недійсним, а тому зважаючи на те, що шлюбний договір ставить позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище, останній, звернувся до суду за захистом своїх прав та просить суд визнати шлюбний договір від 13.02.2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Сімферопольського міського округу Литвиненко Т.В., зареєстрований в реєстрі за № 358), - недійсним.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 18.07.2019 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 02.10.2019 року, у справі було закінчено підготовче провадження та розгляд справи призначено до судового розгляду.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з викладених в позові підстав. Одночасно вказали, що за обставин, які на даний час склались виконання умов договору ставитиме позивача у вкрай важке матеріальне становище, а тому наявні законні підстави для визнання шлюбного договору в цілому недійсним.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі та просила суд в їх задоволенні відмовити, посилаючись на підстави, які викладені в письмовому відзиві. Одночасно зазначила, що при укладенні договору сторони усвідомлювали його значення та суть, підписали договір добровільно, без тиску та примушування. Позивач був ознайомлений із умовами договору, в тому числі і щодо утримання дружини після розірвання шлюбу, та майже впродовж десяти років з дня укладення договору у нього не виникало будь-яких сумнівів щодо невигідності зазначеної умови. Крім того, тяжкий фінансовий стан позивача не є підставою для визнання договору недійсним, а тому з огляду на пропуск позивачем строку позовної давності, а також безпідставність позову, відповідач вважала, що в задоволенні позову слід відмовити.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами статті 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Судом встановлено, що 14.02.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Залізничним відділом реєстрації актів цивільного стану Сімферопольського міського управління юстиції АРК було зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис № 51 (а.с.9).

Відповідач ОСОБА_2 є інвалідом другої групи, загальне захворювання, інвалідність встановлена безстроково (а.с.77).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 СК України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.

13.02.2009 року між сторонами було укладено шлюбний договір, який було посвідчено нотаріально та який стосується майнових відносин між ними, включаючи майнові права та обов`язки як батьків і поширюється на будь-яке майно та грошові кошти (а.с.10-15).

Відповідно до п. 4.2. зазначеного договору, подружжя домовилось про те, що у разі розірвання шлюбу чоловік зобов`язується щомісячно виплачувати аліменти на зміст непрацездатної дружини по 3500,00 грн. до зняття інвалідності, або до появи у неї доходів від підприємницької діяльності або будь-яких інших видів доходів.

Крім того, згідно із п. 6.2. зазначеного договору, подружжя стверджувало, що у момент укладення договору вони усвідомлювали значення своїх дій і могли керувати ними, розуміли природу цього правочину, свої права та обов`язки за договором, договір укладено ними у відповідності зі справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску.

Також сторонами зазначено про те, що договір укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких для подружжя обставин.

Пунктом 6.4 зазначеного договору передбачено, що за згодою сторін зміни та доповнення до нього вносяться шляхом укладення додаткового правочину, посвідченого нотаріально. Таким же шляхом договір може бути розірвано. За відсутності домовленості (згоди) питання вирішуються в судовому порядку. У випадку виникнення спору цей шлюбний договір може бути змінений або розірваний на вимогу одного із подружжя в судовому порядку.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30.05.2019 року, шлюб між сторонами було розірвано.

Постановою Київського апеляційного суду від 06.11.2019 року, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30.05.2019 року, було залишено без змін.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що шлюбний договір є вкрай обтяжливим та невигідним для позивача, його умови ставлять позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище, а тому наявні підстави для визнання його недійсним.

Вирішуючи спір, суд приймає до уваги те, що згідно з частинами першою, дев`ятою ст. 7 СК України, сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій ст. 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Зважаючи на те, що договір, в тому числі шлюбний договір, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Так, частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Отже принцип свободи договору, відповідно до статей 6, 627 ЦК України, - є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Таким чином сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо: 1) існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; 2) заборона випливає із змісту акта законодавства; 3) така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Про необхідність застосування норм ЦК України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у статті 103 СК України.

Відповідно до ст. 92 СК України, шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям. На укладення шлюбного договору до реєстрації шлюбу, якщо його стороною є неповнолітня особа, потрібна письмова згода її батьків або піклувальника, засвідчена нотаріусом.

Згідно із ст. 93 СК України, шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. Шлюбним договором можуть бути визначені майнові права та обов`язки подружжя як батьків. Шлюбний договір не може регулювати особисті відносини подружжя, а також особисті відносини між ними та дітьми. Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Відповідно до ст. 103 СК України, шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України.

Як на підставу своїх позовних вимог позивач посилається на ч.ч. 4, 5 ст. 93 СК України та ч. 1 ст. 103 СК України, зазначаючи про те, що відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦПК України, правочин який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах може бути визнаний судом недійсним незалежного від того, хто був ініціатором такого правочину.

Позивач акцентував увагу на тому, що на час укладення договору він працював, та мав можливість надавати допомогу дружині, однак, на даний час його матеріальне становище змінилось та після розірвання шлюбу він не має змоги сплачувати їй аліменти, та цей обов`язок, закріплений в договорі ставить його у вкрай невигідне матеріальне становище.

Однак, слід зазначити про те, що доказів на підтвердження скрутного матеріального становища позивача матеріали справи не містять, як і не містять доказів на підтвердження того, що правочин було вчинено під впливом тяжкої для нього обставини чи на вкрай невигідних умовах.

Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У частинах четвертій, п`ятій статті 93 СК України містяться обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Категорія "надзвичайно невигідне матеріальне становище", вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною 1 статті 233 ЦКУкраїни правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

За змістом статті 233 ЦКУкраїни для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох підстав: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин.

Відповідно до правової позиції, яка міститься упостанові Верховного суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16, тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини. Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених статтею 233 ЦК України, позивачу в сукупності необхідно послатися на такі підстави, які будуть використанні в суді як докази, зокрема: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення в судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні.

Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1статті 76ЦПК України).

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд вважає, що позивачем не наведено та не доведено правових підстав для визнання недійсним спірного шлюбного договору, який було посвідчено нотаріально.

Доводи сторони позивача, що шлюбний договір був укладений на вкрай невигідних умовах, ставить його у надзвичайно невигідне матеріальне становище, в ході розгляду справи стороною позивача не доведені, а відтак судом до уваги не приймаються.

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" якщо шлюбним договором змінено передбачений законом режим спільної сумісної власності, то при розгляді спору про поділ майна подружжя суду необхідно виходити з умов такого договору. При цьому слід мати на увазі, що в силу ч. 4 ст. 93, ч. 1 ст. 103 СК положення шлюбного договору, що ставлять одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище, порушують його права та інтереси, на вимогу такої сторони за рішенням суду можуть бути визнані недійсними з підстав, установлених ЦК.

Дослідивши умови договору, суд вважає, що умови шлюбного договору не є такими, що суперечать закону та ставлять позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище, оскільки умовами шлюбного договору не обмежені рівні права обох сторін.

Крім того, в матеріалах справи відсутні відомості, що позивач звертався до відповідача з вимогою зміни, розірвання або відмови від шлюбного договору, як то передбачено умовами договору, як і відсутні докази щодо пред`явлення вимог щодо розірвання договору та/або зміни його умов в судовому порядку.

Крім того, суд звертає увагу на те, що із оспорюваного договору вбачається, що при укладені договору, сторони попередньо були ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчинені правочинів вимог закону, усвідомлювали природу правочину та значення своїх дій, перебували при здоровому розумі та ясній пам`яті, діяли добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, зміст його відомий, підписаний, як свідчення про те, що його умови повністю відповідають волевиявленню сторін договору.

Окремо слід звернути увагу на те, що сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. Позивач на час посвідчення шлюбного договору не проявляв себе як безграмотний та неписьменний, він власноруч зазначив своє ім`я, прізвище, по-батькові та поставив свій підпис, тим самим засвідчивши, що текст договору йому повністю зрозумілий і його воля була направлена саме на укладення шлюбного договору.

Оцінивши надані докази, суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факти, які б свідчили, що шлюбний договір, укладений на вкрай невигідних для позивача умовах, про що, останній, зазначає в обґрунтування свого позову.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що всупереч вимог процесуального закону позивачем не представлено суду достатніх доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про недійсність шлюбного договору, а також те, що позивач не довів з посиланням на належні, допустимі, достатні та достовірні докази те, що шлюбний договір, укладений між сторонами, поставив позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище, суд приходить до висновку про безпідставність, необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, в зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

З огляду на те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, в зв`язку з безпідставністю та недоведеністю позовних вимог, клопотання відповідача про застосування до позовних вимог строків позовної давності судом не вирішувалось.

В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

На підставі ст.ст. 9, 60, 93, 97, 103 СК України, ст. ст. 202-211, 215 ЦК України, та керуючись ст.ст. 2, 4, 12-13, 76-89, 95,142, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання шлюбного договору недійсним, - відмовити.

Судові витрати залишити за ОСОБА_1 по фактично понесеним.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Голосіївський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Н.П. Чередніченко