ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/3047/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів страхування
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Бурлака І.В, Маміної О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2018 року, ухвалене у складі судді Зуб Г.А., по цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (в порядку суброгації),

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2018 року представник Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому у порядку суброгації просив стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого страхового відшкодування у розмірі 12748,99 грн та судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 1762,00 грн.

В обґрунтування зазначених вимог посилався на наступне. Між позивачем та ДП «Коніка Мінолта Україна» було укладено Договір страхування транспортних засобів/Поліс №АМ102901, предметом якого є страхування автомобіля «SKODA Fabia», д.р.н. НОМЕР_1 . За цим договором позивач взяв на себе обов`язок в разі настання події, яка є страховим випадком, і внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час ДТП, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором, здійснити виплату страхового відшкодування. Страхувальник, в свою чергу зобов`язався, дотримуватися умов договору страхування. 16.02.2016 у м. Харків трапилась ДТП за участю застрахованого автомобіля під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «OPEL Vivaro» д.р.н. НОМЕР_2 під керуванням відповідача. Постановою районного суду відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, він був притягнений до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу.

До позивача звернувся потерпілий із заявою про пошкодження транспортного засобу в зв`язку з ДТП, яка є страховим випадком відповідно до умов Договору. Позивач на підставі страхового акту, розрахунку суми страхового відшкодування до нього, та виходячи із звіту, здійснив виплату страхового відшкодування на користь потерпілого в розмірі 12748,99 грн. На адресу відповідача було направлено вимогу щодо компенсації виплаченого страхового відшкодування, проте сума страхового відшкодування погашена не була, що і стало підставою для звернення до суду з вказаною позовною заявою.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2018 року задоволено позовні вимоги ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (в порядку суброгації).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» страхове відшкодування в розмірі 12748 (дванадцять тисяч сімсот сорок вісім) гривень 99 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» судові витрати в розмірі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) гривень 00 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення, перерозподілити судові витрати.

Послався на те, що він не був належним чином повідомлений про розгляд справи, оскільки уся кореспонденція направлялась судом не за тією адресою, де він зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується наведеною в паспорті інформацією щодо місця реєстрації. Як вбачається з матеріалів справи, судові повістки направлялися судом на поштову адресу АДРЕСА_2 . (а. с. 97, 98, 99, 104). Аналогічна помилка у адресі була допущена Позивачем в позовній заяві (а. с. 3), а також у претензії на його ім`я (а. с. 90-93). При чому у постанові суду від 29.03.2016 про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП адреса вказана вірно, що свідчить про те що і у суду, і у позивача була інформація про його правильну адресу.

Вказав, що суд при ухваленні рішення не врахував того факту, що на момент ДТП автомобіль відповідача був забезпечений полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Зауважив, що з огляду на це правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, які застосував суду, не є релевантними до цієї справи.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та розмір шкоди, без повідомленням учасників справи.

За нормою ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

За правилами п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 22.12.2015 між позивачем та ДП «Коніка Мінолта Україна» було укладено Договір страхування транспортних засобів/Поліс №АМ102901, предметом якого є страхування автомобіля «SKODA Fabia», д.р.н. НОМЕР_1 . За цим договором позивач взяв на себе обов`язок в разі настання події, яка є страховим випадком, і внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час ДТП, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором, здійснити виплату страхового відшкодування. Страхувальник, в свою чергу зобов`язався, дотримуватися умов договору страхування.

З матеріалів справи вбачається, що 16.02.2016 о 18 год. 35 хв. в м. Харків по вул. Ак. Проскури, буд. 10А, водій ОСОБА_1 керував автомобілем Опель Віваро д.н. НОМЕР_2 , та під час руху заднім ходом, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод іншим учасникам руху, не звернувся за допомогою до сторонніх осіб, в наслідок чого здійснив наїзд на припаркований автомобіль Шкода д.н. НОМЕР_1 .

ДТП мало місце з вини відповідача, що підтверджується постановою Київського районного суду м. Харкова від 29.03.2016, яка набрала чинності.

Водій забезпеченого автомобілю ОСОБА_2 22.02.2016 повідомив позивача про дану ДТП, та звернувся до нього з заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування, надавши довідку №93970425 про ДТП, внаслідок чого було складено протокол огляду транспортного засобу.

Позивач на підставі страхового акту, розрахунку суми страхового відшкодування до нього, та виходячи із звіту, здійснив виплату страхового відшкодування на користь потерпілого в розмірі 12748,99 грн.

На адресу відповідача позивачем було направлено вимогу щодо компенсації виплаченого страхового відшкодування, проте сума страхового відшкодування погашена не була.

Задовольняючи вимоги позову, районний суд свої висновки мотивував тим, що оскільки позивачем було здійснено виплату страхового відшкодування, то до позивача перейшло право вимоги про виплату страхового відшкодування в порядку регресу в загальному розмірі 12748,99 грн до відповідача.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком районного суду.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 80 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із частинами другою, п`ятою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

У ст. 22 ЦК України передбачено право особи на відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди:

1. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

2. Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

3. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

4. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Згідно з матеріалами справи знайшли підтвердження наведені у скарзі доводи про те, що відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи, оскільки уся кореспонденція направлялась судом не за тією адресою, де він зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується наведеною в паспорті інформацією щодо місця реєстрації. Як вбачається з матеріалів справи, судові повістки направлялися судом на поштову адресу АДРЕСА_2 . (а. с. 97, 98, 99, 104). Аналогічна помилка у адресі була допущена Позивачем в позовній заяві (а. с. 3), а також у претензії на його ім`я (а. с. 90-93).

Суд першої інстанції не звернув уваги, що у постанові районного суду від 29.03.2016 про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП його адреса вказана вірно, і ця інформація про дійсну адресу була відома позивачу про що він не зазначив у позові, внаслідок чого судова кореспонденція направлялася на іншу адресу, відповідач не зміг вчасно скористатися наданими йому ст. 43 ЦПК України правами і надати до суду першої інстанції інформацію та відповідні докази про те, що його цивільна відповідальність була застрахована (а. с. 138).

Тому у даному випадку відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України слід застосовувати правовий висновок, який був викладений у постанові Великої Палати Верховного суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Таким чином поза увагою районного суду залишилось те, що цивільна відповідальність ОСОБА_1 на час ДТП 16.02.2016 була застрахована у позивача ПрАТ «СК «Україна» (а. с. 124 на звороті, 125, 138).

Зазначені обставини були відомі суду першої інстанції на стадії перегляду заочного рішення, однак всупереч нормі ст. 89 ЦПК України їм не було надано належної оцінки.

Оскільки судом при ухваленні оскарженого рішення не були з`ясовані обставини, які мають значення для справи, внаслідок чого були порушені норми процесуального і матеріального права, тому на підставі п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України колегія суддів задовольняє апеляційну скаргу, скасовує рішення суду із ухваленням рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно із ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2018 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) в порядку відшкодування понесених судових витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги на суму 2643 (дві тисячі шістсот сорок три) гривні.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 29 грудня 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії І.В. Бурлака.

О.В. Маміна.