Справа № 344/2805/20
Провадження № 22-ц/4808/1161/20
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене головуючим суддею Бородовським С.О. 01 липня 2020 року,

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 з позовом про стягнення аліментів на утримання дітей. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказала, що відповідач, з яким вони проживали у громадянському шлюбі, відмовляється надавати матеріальну допомогу на утримання їх малолітніх дітей - доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають з нею та перебувають на її утриманні. Посилаючись на те, що відповідач є працездатною особою та має доходи, хоч офіційно не працевлаштований, а також на те, що вона не працює, оскільки здійснює догляд за сином до досягнення ним трьох років, просила стягувати з ОСОБА_2 на її користь аліменти у твердій грошовій сумі на утримання малолітніх дітей - доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 6 000 грн щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 01 липня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Постановлено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 3 000 грн щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення старшою дитиною повноліття. Крім того, постановлено стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 840,80 грн судового збору.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Зокрема, судом першої інстанції не враховано того, що він не відмовляється від матеріального утримання дітей. Більш того, він оплачує перебування доньки у садочку «Дивограй» та заняття на курсах іноземних мов у клубі «Мері Попінс», однак докази на підтвердження оплати даних закладів він не в змозі представити суду у зв`язку із епідеміологічною ситуацією та оголошеним карантином. Апелянт ОСОБА_2 вказує на те, що більшість часу діти проживають разом з ним, що можуть підтвердити його мати, няня та сусіди, які щодня бачать дітей. Зазначає, що він щоденно витрачає кошти на утримання дітей, піклується про їх фізичний та духовний розвиток, а тому, на думку відповідача, позивач ОСОБА_1 не має права на отримання аліментів. Також апелянт зауважує, що присуджені судом першої інстанції кошти на утримання дітей позивач може використовувати не за призначенням. Поза увагою суду першої інстанції залишено й те, що він не має регулярних доходів, оскільки не працює, а тому він не може сплачувати щомісячно визначений судом розмір аліментів. Крім того, апелянт зауважує, що розгляд справи відбувався за його відсутності, що позбавило його права надати свої пояснення та викликати свідків, які б змогли підтвердити факт його участі у житті своїх дітей. Посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскарженого рішення, відповідач ОСОБА_2 просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Позива ОСОБА_1 своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направляла.

Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції з врахуванням вимог ст. ст. 180-182 та 184 СК України прийшов до висновку, що відповідач ОСОБА_2 спроможний платити аліменти на утримання дітей у розмірі 3 000 грн щомісячно до досягнення старшою дитиною повноліття. З цими висновками місцевого суду апеляційний суд погоджується з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що сторони у справі є батьками малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження, а тому згідно ст. 180 СК України вони зобов`язані утримувати їх до досягнення повноліття (а.с. 5-6).

Згідно із частинами 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина 3 статті 181 СК України).

Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Апеляційний суд зауважує, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (стаття 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»).

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2020 року - 1 779 грн, з 1 липня - 1 859 грн, з 1 грудня - 1 921 грн.

Вказані величини свідчать лише про мінімальний рівень матеріального забезпечення.

При цьому, апеляційний суд зауважує, що закріплений на законодавчому рівні розмір прожиткового мінімуму не виконує обмежувальну функцію при визначенні розміру аліментів.

Таким чином, з врахуванням того, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, та враховуючи розмір прожиткового мінімуму на дітей віком до 6 років, матеріальне становище сторін, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно визначив розмір аліментів в сумі 3 000 грн щомісячно на обох дітей, тобто по 1 500 грн на кожного. Цей розмір аліментів, який з урахуванням постійного зростання цін на продукти харчування, ліки та речі першої необхідності, є наближеним до прожиткового мінімуму на дитину і, на думку колегії суддів, забезпечуватиме лише мінімальні потреби доньки ОСОБА_3 та сина ОСОБА_4 сторін.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення в даній справі було в повній мірі враховано обставини, зазначені в ст.182 СК України, зокрема: матеріальне становище матері дитини ОСОБА_1 , яка не працює, оскільки перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, матеріальне становище платника аліментів - відповідача ОСОБА_2 , який є працездатною особою молодого віку. Тому колегія суддів погоджується із висновками місцевого суду про часткове задоволення позову.

При цьому колегія суддів вважає, що виходячи з закріплених частиною 9 статті 7 СК України принципів справедливості, добросовісності та розумності, такий розмір аліментів сприятиме гармонійному фізичному та духовному розвитку дитини, а платник аліментів, враховуючи встановлені судом обставини, має можливість нести відповідні витрати. Аліменти у вказаному розмірі є помірною сумою, не завищеною в сьогоднішніх умовах з урахуванням віку та потреб дитини.

Покликання апелянта ОСОБА_2 на те, що діти більшість часу проживають та перебувають на його утриманні є необґрунтованими, оскільки не підтверджуються жодними документальними відомостями.

Не заслуговують уваги й доводи апелянта про те, що позивач ОСОБА_1 не має права на отримання аліментів, оскільки, по-перше, відповідачем не доведено факту проживання дітей з ним. По-друге, будь-якого судового рішення, яким би місце проживання малолітніх дітей було визначено з батьком, в матеріалах справи не має. А по-третє, з позовом про стягнення аліментів на утримання дітей в порядку ч.3 ст. 181 СК України, згідно якої аліменти стягуються на користь того з батьків, з ким проживають діти звернулася саме їх мати - позивач ОСОБА_1 .

Апеляційний суд також відхиляє доводи апелянта ОСОБА_2 про те, що він не може сплачувати щомісячно визначений судом розмір аліментів, оскільки ніяких документальних і об`єктивних доказів неспроможності сплачувати матеріальну допомогу на утримання дітей ОСОБА_2 суду не надав. Не надано апелянтом також і доказів свого дійсного майнового стану.

Не заслуговують на увагу й доводи ОСОБА_2 про те, що розгляд справи відбувався за його відсутності, що позбавило його права надати свої пояснення та викликати свідків, які б змогли підтвердити факт його участі у житті своїх дітей, оскільки справи зазначеної категорії є малозначними і розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до ст. ст. 274, 279 ЦПК України. При цьому, ОСОБА_2 міг подати клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Однак, таким правом не скористався.

Крім того, апеляційний суд зауважує, що відповідач у разі зміни матеріального чи сімейного стану, або ж погіршення здоров`я має право звернутися до суду із позовною заявою про зменшення розміру визначених судом аліментів, що передбачено ст. 192 СК України та п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 № «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року.

Доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам відповідача у суді першої інстанції, яким місцевий суд надав належну оцінку. Висновки суду є достатньо аргументованими, а тому апеляційний суд вважає, що повторно відповідати на ті самі аргументи заявника необхідності немає.

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Вищевикладене свідчить про те, що апеляційна скарга є безпідставною, а тому не підлягає задоволенню.

Таким чином, судове рішення в даній справі ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції.

З огляду на вищенаведене апеляційна скарга відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 01 липня 2020 року у даній справі - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, і у випадках, передбачених п.2 частини 3 статті 389 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Повний текст постанови складено 27 жовтня 2020 року.

Суддя-доповідач: В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк