Постанова

Іменем України

23 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 128/1550/16-ц

провадження № 61-4843св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 14 грудня 2018 року у складі судді Ганкіної І. А. та постанову Вінницького апеляційного суду від 12 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Якименко М. М., Ковальчука О. В., Сала Т. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк), Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору -ОСОБА_3 , про визнання договору іпотеки недійсним.

Позов обґрунтований тим, що09 квітня 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали у простій формі договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 .

23 квітня 2008 року рішенням Постійно діючого третейського суду при Товарній біржі «Південнобузька» у справі № 1-147/08 вказаний договір купівлі-продажу визнано дійсним, визнано за ОСОБА_2 право власності на будинок АДРЕСА_1 .

18 квітня 2014 року дружина позивача - ОСОБА_3 звернулася із заявою до Вінницького міського суду Вінницької області про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Товарній біржі «Південнобузька».

29 вересня 2015 року ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області її заяву задоволено, рішення Постійно діючого третейського суду скасовано. Апеляційний суд Вінницької області залишив апеляційні скарги «ОТП Факторинг» та ОСОБА_2 без задоволення.

04 червня 2008 року ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», на забезпечення виконання кредитних зобов`язань уклали договір іпотеки № PML-B02/048/2008, посвідчений приватним нотаріусом Нідзельською І. Є. Предметом іпотеки є вказаний будинок з прибудовами та господарськими будівлями.

Договір іпотеки є недійсним, оскільки будинок, який є предметом іпотеки, належав ОСОБА_2 на підставі рішення Постійно діючого третейського суду при Товарній біржі «Південнобузька», яке було скасовано 29 вересня 2015 року ухвалою Вінницького міського суду. Залишивши без змін ухвалу Вінницького міського суду, суд апеляційної інстанції виходив з того, що третейський суд вийшов за межі своєї компетенції щодо розгляду вказаного спору та не взяв до уваги ту обставину, що дружина позивача ОСОБА_3 як співвласниця майна не надавала згоди на укладення договору купівлі-продажу.

Враховуючи, що право власності відповідача на предмет іпотеки посвідчувалось нікчемним договором купівлі-продажу та скасованим рішенням третейського суду, належний позивачу на праві власності будинок вибув з його володіння поза його волі, то договір іпотеки є недійсним.

Позивач просив суд визнати недійсним договір іпотеки від 04 червня 2008 року №PML-B02/048/2008.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанції

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 14 грудня 2018 року, яке залишене без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 12 лютого 2019 року, в позові відмовлено.

Відмовивши в позові, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що немає підстав для визнання договору іпотеки недійсним, оскільки за іпотечним договором позивач не був стороною, правочин укладений між відповідачем ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») у присутності приватного нотаріуса Нідзельської І. Є. Удоговорі зазначено, що він підписаний сторонами, особу громадян, які підписали договір, встановлено, їх правоздатність та дієздатність, перевірено повноваження представників та встановлено належність відповідачу майна, що передається в іпотеку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 14 грудня 2018 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 12 лютого 2019 року, просив скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Суди не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 16 квітня 2014 року у справі № 6-146цс13, від 28 січня 2015 року у справі № 6-218цс14, від 24 червня 2015 року у справі № 6251цс15.

Договір іпотеки не є правочином щодо відчуження майна, тому захист прав ОСОБА_1 як власника майна, яке вибуло з його володіння поза його волею, можливий лише шляхом визнання договору іпотеки недійсним.

На момент укладення договору іпотеки ОСОБА_2 не був власником будинку та не мав права на розпорядження іпотечним майном.

Аргументи інших учасників справи

Відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу мотивований тим, що оскаржувані рішення є законними, ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Безпідставними є посилання позивача, що на момент укладення договору іпотеки ОСОБА_2 не був власником будинку та не мав права на розпорядження іпотечним майном, оскільки рішенням Постійно діючого третейського суду при Товарній біржі «Південнобузька» від 23 квітня 2008 року у справі № 1-147/08 договір купівлі-продажу визнано дійсним, та визнано за ОСОБА_2 право власності на вказаний будинок.

Позивач не був стороною договору іпотеки.

На момент укладення договору іпотеки іпотекодавець був дієздатним, власником предмета іпотеки, волевиявлення ОСОБА_2 було вільним і відповідало його волі.

Наявність судового рішення, яким скасовано рішення третейського суду не є підставою для визнання договору іпотеки недійсним, оскільки право власності за ОСОБА_2 зареєстровано у 2008 році та йому видано відповідне свідоцтво.

Необгрунтованим є посилання на пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України, оскільки майно він передав з власної волі, а вимогу про витребування майна з чужого незаконного володіння він не заявляв.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано справу.

У квітні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у лютому 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться на АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва від 28 травня 1987 року № 230, яке видане Виконавчим комітетом Вінницької районної ради народних депутатів, зареєстрованого Вінницьким обласним бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 2,реєстровий № 228.

09квітня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у простій формі укладено договір купівлі-продажу вказаного будинку.

23квітня 2008 року рішенням Постійно діючого третейського суду при Товарній біржі «Південнобузька» у справі №1-147/08 вказаний договір визнано дійсним та визнано право власності на будинок за відповідачем.

24квітня 2008 року ОСОБА_2 отримав реєстраційне посвідчення на право власності на цейбудинок.

04червня 2008 року ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») уклали кредитний договір та на йогозабезпечення - договір іпотеки № PML-B02/048/2008, предметом якого є цей житловий будинок.

Відповідно до умов договору купівлі-продажу кредитного портфелю б/н від 18 березня 2011 року та договору відступлення прав вимоги б/н від 18 березня 2011 року ПАТ «ОТП Банк» продало кредитний портфель, включаючи кредитний договір з ОСОБА_2 , ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Рішення третейського суду від 23квітня 2008 року скасовано ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29 вересня 2015 року у справі № 127/8010/14-ц.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, провадження № 12-304гс18, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18.

Згідно зі статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені статтею 203 ЦК України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 11 Закону України «Про заставу», статей 1, 11 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем.

Згідно зі статтею 575 ЦК України та статтею 1 Закону іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 18 Закону іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити істотні умови, зокрема, зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов`язання.

Суд апеляційної інстанції, погодившись з висновком суду першої інстанції, дійшов висновку, що немає підстав для визнання договору іпотеки недійсним, оскільки за іпотечним договором позивач не був його стороною.

Верховний Суд не може погодитися з мотивами відмови в позові з огляду на таке.

Верховний Суд зазначає, що згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України ОСОБА_1 є заінтересованою особою, оскільки наслідком скасування рішення третейського суду від 23 квітня 2008 року є повернення сторін у попердній стан, тому має право пред`явити позов.

Згідно з пунктами 5, 6 частини першої статті 3 ЦК Українисудовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність є загальними засадами цивільного законодавства.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 (справа «про охоронюваний законом інтерес» № 1-10/2004) поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в законах України в логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», необхідно розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, оскільки зумовлений загальним змістом об`єктивного і не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, суб`єктивне право та інтерес, що охороняється законом, фактично доповнюють один одного, а отже, ті майнові або немайнові права та блага особи, щодо яких у особи відсутні суб`єктивні права, можуть бути захищені за наявності в цих осіб інтересів.

Відповідно до частин першої-третьої статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Під зловживанням суб`єктивним правом необхідно розуміти передбачену нормами права поведінку управомоченої особи із здійснення свого суб`єктивного цивільного прва, якою може бути завдано шкоди іншим особам.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 11 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Основним речово-правовим способом захисту права власності є віндикаційний позов. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, провадження № 14-181цс18, викладено правовий висновок, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18, зазначено, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Згідно з матеріалами справи, як на підставу для задоволення позову позивач посилався, зокрема на те, що право власності ОСОБА_2 на предмет іпотеки посвідчувалось нікчемним договором купівлі-продажу та скасованим рішенням третейського суду, а належне йому майно вибуло з володіння поза його волі, проте не порушував питання про витребування будинку з володіння ОСОБА_2 для захисту свого порушеного права.

Верховний Суд зауважує, що ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 29 вересня 2015 року, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 27 листопада 2015 року, про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Товарній біржі «Південнобузька» від 23 квітня 2008 року, набрала законної сили 27 листопада 2015 року, майже через сім років з моменту вчинення договору іпотеки.

Протягом семи років ОСОБА_1 погоджувався зі своїми діями щодо продажу будинку, рішення Постійно діючого третейського суду при Товарній біржі «Південнобузька» від 23 квітня 2008 року не оскаржував, а оскаржила це рішення його дружина - ОСОБА_3 .

З матеріалів справи відомо, що згідно з довідкою Виконавчого комітету Вінницько-Хутірської сільської ради в житловому будинку АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_2 , який був предметом купівлі -продажу, прописані та проживають ОСОБА_1 (позивач) і ОСОБА_3 (дружина позивача) (т. 1, а. с. 231).

Крім того, обставина проживання у вказаному будинку позивача і його дружини підтверджується змістом ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 29 вересня 2015 року, якою задоволено заяву ОСОБА_3 та скасовано рішення третейського суду про визнання договору купвлі-продажу будинку дійсним.

Отже, позивач ОСОБА_1 проживає в будинку, який він продав ОСОБА_2 , і який є предметом договору іпотеки. ОСОБА_2 втратив право власності на будинок згідно з судовим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 вересня 2015 року.

Згідно з витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна власником спірного будинку є ОСОБА_2 ( а .с. 216).

З урахуванням підстав позову, змісту позовних вимог, Верховний Суд дійшов висновку, що поведінка позивача є суперечливою, і його позов та позиція в суді під час розгляду справи не містить переконливих аргументів щодо захисту його права власності у спосіб, визначений ним спосіб, який не відновлює, на його думку, порушене право власності на будинок. Отже, позов не підлягає задоволенню з мотивів, викладених у цій постанові,тому рішення судів підлягають зміні, виклавши їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а в іншій частині судові рішення залишити без змін.

Доводи касаційної скарги, що на момент укладення договору іпотеки ОСОБА_2 не був власником будинку та не мав права на розпорядження іпотечним майном не спростовують висновки судів про відмову в позові з викладених вище мотивів.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що внаслідок скасування рішення третейського суду відбулося відновлення суб`єктивного речового права позивача ОСОБА_1 на будинок, оскільки право власності за ОСОБА_2 зареєстровано у 2008 році та йому видано відповідне свідоцтво.

Необгрунтованим є посилання в касаційній скарзі на пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України, оскільки вимогу про витребування майна з чужого незаконного володінняпозивач не заявляв.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 412 ЦПК України підставами для зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про зміну рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 14 грудня 2018 року та постанови Вінницького апеляційного суду від 12 лютого 2019 року, з викладенням їх мотивувальної частини в редакції цієї постанови, а в іншій частині судові рішення залишити без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу задоволено частково, рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 14 грудня 2018 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 12 лютого 2019 року змінено, з викладенням їх мотивувальної частини в редакції цієї постанови, а в іншій частині судові рішення залишено без змін, то Верховний Суд не вбачає підстав для розподілу судових витрат.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають зміні щодо мотивів відмови у позові ОСОБА_1 , то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 14 грудня 2018 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 12 лютого 2019 року змінити, виклавши їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а в іншій частині судові рішення залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко