У Х В А Л А

Іменем України

18 грудня 2020 року Деснянський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді Зотько Т.А.

за участю секретаря судових засідань Ковальової В.О.,

представника заявника Могилян Л.В.,

представника боржника Вареника А.М.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва цивільну справу за скаргою Акціонерного товариства «ОТП Банк» на рішення Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Корольова Вадима Вячеславовича, боржники: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , прийнятого в рамках виконавчого провадження № 59399101, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Заявник звернувся до суду із скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Корольова В.В., в якій просить зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Корольова В.В., провести усі необхідні заходи, щодо примусової реалізації предмета іпотеки-квартири, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без отримання попередньої згоди органів опіки та піклування.

Скарга вмотивована тим, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва № 2-4537/10 від 13.10.2010 року, було задоволено позов АТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості. 06.09.2011 року на виконання рішення суду було видано виконавчі листи, які направлені приватному виконавцю виконавчого округу м. Києва Корольову В.В. для примусового виконання судового рішення. Постановою від 21.06.2019 року приватним виконавцем було відкрито виконавче провадження за № 5939101 про стягнення з боржника - ОСОБА_1 , суми заборгованості 1 328 309, 47 грн. Того ж дня, постановою про арешт майна боржника приватним виконавцем було накладено арешт на все нерухоме майно та все рухоме, окрім того, що не підлягає державній реєстрації. 08.07.2020 року на адресу стягувача надійшов лист приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Корольова В.В. від 07.07.2020 за № 1140, у відповідь на Заяву про передачу іпотечного майна на реалізацію, яким було повідомлено стягувача про те, що приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Корольов В.В. позбавлений права передавати на реалізацію нерухоме майно, а саме: квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що є предметом іпотеки за договором іпотеки № PСL-009/583/2006 від 25.07.2006 року. В мотивування вказаного рішення приватний виконавець посилався на те, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження, об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 171270577 від 21.06.2019 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрованою, крім інших, є неповнолітня дитина - ОСОБА_3 , 2012 р.н., посилаючись, при цьому, на приписи п. 28 Розділу VIII Інструкції з примусового виконання рішень, що затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5. При цьому, Служба у справах дітей Деснянської РДА повідомила приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Корольова В.В., що не надає дозволу на реалізацію нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , де право користування має малолітня дитина.

Заявник вважає, що рішення приватного виконавця не ґрунтується на положеннях законодавства та порушує права банку, як стягувача, а тому просить задовольнити скаргу. Представник заявника - Могилян Л.В. вимоги скарги підтримала у повному обсязі, посилаючись на викладені в ній обставини, та просила суд про її задоволення.

В судове засідання Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Корольов В.В. не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином. На адресу суду подав пояснення, відповідно до яких заперечував, щодо вимог скарги, посилаючись на те, що на момент укладення Договору іпотеки неповнолітній, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не був зареєстрований в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , що є предметом іпотеки за договором іпотеки № PСL-009/583/20006 від 25.07.2006 року, оскільки її було зареєстровано після укладення договору іпотеки, без повідомлення і згоди іпотеко держателя, за недобросовісних та протиправних дій батька - ОСОБА_1 . Проте, зі свого боку, приватний виконавець керувався нормами та вимогами діючого законодавства, а відтак в даному випадку, був позбавлений права самостійно вирішувати питання про можливість передачі іпотечного майна на реалізацію. Також в мотивування своєї позиції надав суду письмові пояснення, в яких посилався зокрема на те, що пунктом 28 Розділу VIII Інструкції з примусового виконання рішень, що затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012року №512/5, визначено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувану з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону. Приписами Інструкції не врегульовані питання реалізації іпотечного майна взагалі, оскільки зазначені питання врегульовано виключно положеннями Закону України «Про іпотеку». В частині 7 статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку». Таким чином вважає, що він позбавлений права самостійно вирішувати питання про можливість передачі іпотечного майна на реалізацію.

Представник боржника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 проти вимог скарги заперечував у повному обсязі, просив суд відмовити в її задоволенні, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на скаргу.

Боржники в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду скарги повідомлялись належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути скаргу за відсутності нез`явившихся учасників судового процесу.

Заслухавши пояснення представників, дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги скаржника, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачено, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Закон України «Про виконавче провадження» є спеціальним законом, що регулює виконання рішень судів, інших органів (посадових осіб).

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Судом встановлено, що заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13.10.2010 року стягнуто солідарно зі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором від 25 липня 2006 року у розмірі 626 504, 27 грн. (еквівалент в доларах США на день проведення розрахунку за курсом НБУ - 79 045, 19 доларів США) та 55 448, 92 грн. штрафних санкцій, витрати по сплаті судового збору у розмірі 1700 грн. та витрати по оплаті інформаційно- технічних послуг у розмірі 120 грн., а всього стягнути 682 773, 19 грн.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва від 21.06.2019 року відкрито виконавче провадження за №5939101 з виконання рішення суду про стягнення з боржника ОСОБА_1 вищевказаної заборгованості.

В цей же день приватним виконавцем винесена постанова про арешт майна боржника.

25.09.2019, постановою про опис та арешт боржника, приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Корольовим В.В. було описано та накладено арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

08.07.2020 року на адресу стягувача надійшов лист приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Корольова В.В. від 07.07.2020 за № 1140, у відповідь на Заяву про передачу іпотечного майна на реалізацію, яким було повідомлено стягувача про те, що приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Корольов В.В. позбавлений права передавати на реалізацію нерухоме майно, а саме: квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що є предметом іпотеки за договором іпотеки № PСL-009/583/2006 від 25.07.2006 року.

Відмова мотивована тим, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження, об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 171270577 від 21.06.2019 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрованою, крім інших, є неповнолітня дитина - ОСОБА_3 , 2012 р.н., при цьому посилаючись на приписи п. 28 Розділу VIII Інструкції з примусового виконання рішень, що затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5.

Крім того, листом № 10223-1912 від 19.06.2020 року Служба у справах дітей повідомила приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Корольова В.В., що не надає дозволу на реалізацію нерухомого майна, а саме: квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , де право користування має малолітня ОСОБА_3 , 2012 р.н.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України « Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Статтею 56 Закону передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Відповідно до п. 67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №866 від 24 вересня 2008 року, дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина надається районною, районною у м. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей.

Відповідно до п. 7 ч. 5 ст. 177 СК України органи опіки та піклування можуть відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса щодо накладення заборони відчуження такого майна лише у випадках, якщо ними встановлено, що вчинення правочину призведе до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини.

Згідно з п. 28 Розділу VIII Інструкції з примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012року №512/5, у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувану з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.

У п. 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність було прийнято або вчинено відповідно до закону, у межах повноважень суб`єкта оскарження і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

При цьому, визнаючи доводи скарги необґрунтованими і відмовляючи в її задоволенні, суд має зазначити в ухвалі, у зв`язку з чим і на підставі яких саме норм закону він дійшов такого висновку.

Суд не має права зобов`язувати державного виконавця чи іншу посадову особу державної виконавчої служби до вчинення тих дій, які згідно із Законом « Про виконавче провадження» можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

Суд не має права зобов`язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом «Про виконавче провадження» можуть суперечити законодавству України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням, у тому числі, таких засад, як верховенства права;обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності;гласності та відкритості виконавчого провадження.

Підставою для звернення до суду із даною скаргою є те, що заявник не погоджується з прийнятим рішенням Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Корольова В.В., щодо відмови у передачі на реалізацію нерухомого майна, яке розташоване по АДРЕСА_1 , та є предметом іпотеки за договором іпотеки № PСL-009/583/2006 від 25.07.2006 року, підставою для відмови слугувало те, що зареєстрованою у даній квартирі є неповнолітня дитина - ОСОБА_3 , 2012 р.н., а відтак необхідний дозвіл органу опіки та піклування, для застосування певних заходів, щодо нерухомого майна, який приватний виконавець не отримав.

Обгрунтовуючи підстави для звернення до суду представник заявника зазначив, що дитина була зареєстрована в іпотечній квартирі без згоди банку, як іпотекодержателя, після укладення договору, що суперечить його умовам. При цьому представник не заперечував, що банк з позовом до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, що тягне за собою для іпотекодержателя виконання певних вимог закону, не звертався. Крім того, посилався на те, що вищевказана квартира була передана в іпотеку згідно іпотечного договору з метою належного забезпечення кредитних зобов`язань, а іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема на підставі рішення суду, а при укладанні договору іпотеки, іпотекодавець гарантував, що йому не відомі права інших осіб на предмет іпотеки, отже при укладенні договору, права малолітніх або неповнолітніх дітей порушені не були, а неповнолітній - ОСОБА_3 , 2012 р.н., з реєстрацією місця проживання не набув жодних прав, щодо іпотечного майна.

Згідно з ч.1 ст.2 Закону України « Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням зокрема таких засад: обов`язковості виконання рішень; справедливості, неупередженості та об`єктивності; розумності строків виконавчого провадження.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 02 жовтня 2019 року в справі № 754/15589/14-ц / провадження № 61-3066св19 / попередній дозвіл органу опіки та піклування на відчуження квартири, право користування якою належить дитині, законом не вимагається у разі звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, оскільки такі дії є кінцевою стадією виконання рішення суду.

Верховний Суд зазначає, що така згода потрібна при укладенні договору іпотеки, якщо предметом іпотеки мають право користуватись чи володіти діти, а не при виконанні рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, коли дії по реєстрації місця проживання дітей вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки).

Таким чином, при примусовому виконанні рішення суду шляхом накладення арешту та реалізації арештованого майна, а саме іншого рішення суду, ніж звернення стягнення на предмет іпотеки, згода органу опіки та піклування є обов`язковою.

Відповідно до частини другої статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) (частина друга статті 451 ЦПК України).

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що дії приватного виконавця та вжиті ним заходи до виконання рішення суду у виконавчому провадженні відповідають вимогам закону, а тому підстави для задоволення скарги відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. 129, 129-1 Конституції України, Законом України «Про виконавче провадження» Законом України «Про іпотеку», ст.ст. 2,10,12,76-81, 258,259,260, 261, 447-453 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Скаргу Акціонерного товариства «ОТП Банк» на рішення Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Корольова Вадима Вячеславовича, боржники: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , прийнятого в рамках виконавчого провадження №59399101, зобов`язання вчинити дії - залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена протягом 15 днів з дня її проголошення шляхом подання безпосередньо до Київського апеляційного суду апеляційної скарги. В разі оголошення вступної та резолютивної частини ухвали або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи строк оскарження ухвали обчислюється з дня складання її повного тексту.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Деснянський районний суд міста Києва.

Суддя: