Номер провадження: 22-ц/813/2319/20
Номер справи місцевого суду: 501/2456/18
Головуючий у першій інстанції Смирнов В. В.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Князюка О. В.,

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О. М.,

за участю секретаря Бикової К.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 29 травня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа орган опіки та піклування Чорноморської міської ради Одеської області про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у спілкуванні та вихованні дитини,-

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

28.08.2018 р. до Іллічівського міського суду Одеської області з цивільним позовом звернулися ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - орган опіки та піклування Чорноморської міської ради Одеської області про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у спілкуванні та вихованні дитини.

В обґрунтування позову позивач ОСОБА_1 зазначив, що з 21.05.2016 року позивач перебуває з відповідачкою в шлюбі, в якому народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживають окремо з липня 2017 року. Син залишився проживати з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 . На теперішній час в провадженні Іллічівського міського суду Одеської області перебуває цивільна справа №501/1648/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. З червня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спілкування з дитиною не надається зовсім.

Оскільки, з часу фактичного припинення шлюбних відносин відповідачка ОСОБА_3 постійно створює перешкоди у спілкуванні позивача ОСОБА_1 з сином ОСОБА_4 та взагалі позбавляє його можливості бачити дитину, позивач просить суд:

Зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спілкуванні з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язати її надати їм можливість спілкуватися з дитиною та приймати участь у її вихованні наступним чином:

для ОСОБА_1 :

-кожен день з 12 до 20 годин за місцем фактичного проживання позивача, без обмеження місця прогулянок, з можливістю поїздки до родичів, в тому числі до бабусі і дідуся;

-кожного вівторка, четверга та суботи з 12 години до 12 години наступного дня з перебуванням дитини за місцем проживання батька;

-двічі на рік проводити відпустку з дитиною на строк не менше 7 діб для відпочинку та оздоровлення дитини на території України.

для ОСОБА_2 :

-кожний вівторок з 12 до 20 години за місцем фактичного проживання позивача, без обмеження місця прогулянок;

-кожен четвер з 12 до 20 години за місцем фактичного проживання позивача, без обмеження місця прогулянок;

-кожну неділю з 12 до 20 години за місцем фактичного проживання позивача, без обмеження місця прогулянок.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 5704 гривні 80 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 704 гривні 80 копійок.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 29 травня 2019 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною - задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_3 усунути перешкоди ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у спілкуванні з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановлено ОСОБА_1 графік спілкування з сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :

- щотижнево в суботу з 10-00 год. до 12-00 години під час прогулянок у присутності матері ОСОБА_3 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що у сімейних відносинах, як склалися між сторонами, дійсно наявний спір про порядок участі батька та матері у спілкуванні та вихованні сина, адже позивач бажає спілкуватися з дитиною за тим графіком, який визначений в позовних вимогах, в той час як відповідач (мати дитини) не погоджується з таким порядком спілкування.

Ухвалюючи рішення та визначаючи конвертний порядок участі позивача у вихованні сина, судом першої інстанції враховано те, що форми й методи виховання дитини не повинні суперечити Конституції України (статті 52), Конвенції про права дитини від 2 листопада 1989 року (статтей 8, 12, 16, 19, 28, 31, 32, 34, 36, 37), Декларації прав дитини, Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року та прийняв до уваги те, що позивачі бажають брати участь у вихованні рідного сина та онука та таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

18 червня 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу на заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 29 травня 2019 року, відповідно до якої просили скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не погоджуються з оскаржуваним заочним рішенням, вважаючи його необґрунтованим та ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування вимог наведених в апеляційній скарзі, апелянти зазначають наступні доводи:

Суд першої інстанції, в порушення вимог ЦПК України, двічі постановив ухвалу про призначення справи до розгляду. Перша ухвала датована 26 листопада 2018 року, в якій суд зазначив про призначення справи до розгляду у загальному порядку без виклику сторін (сторонами було надано до суду заяви про призначення розгляду справи по суті без їх участі). Пізніше, 28 квітня 2019 року, суд ухвалою повторно призначив до розгляду, зазначивши помилково в рішенні «За участі сторін»

В оскаржуваному заочному рішенні Іллічівського міського суду Одеської області не вказано жодного письмового доказу наданого до суду, як зі сторони позивачів так і зі сторони відповідача. Не надано належної оцінки аргументам сторін. Більше того, аргументи сторін по суті справи не знайшли свого відображення у рішенні.

Апелянти зазначають, що у мотивувальній частині рішення суд вказує лише один письмовий доказ висновок органу опіки та піклування, де зазначено, що відповідач не чинить перешкод у спілкуванні з дитиною. Разом з тим, судом не надано оцінку іншому письмовому доказу, що надав відповідач, а саме: висновкам ЖЕО № 6211 від 23.06.2018 року та № 6774 від 06.07.2018 року де ОСОБА_3 вказує, що «між ними систематично виникають спірні ситуації з приводу часу прогулянок з сином».

Позивачі вважають, що обґрунтовуючи мотиви не встановлені графіком спілкування онука з бабусею, неправильно застосував норми матеріального права, а саме норми статті 257 СК та статті 159 СК України.

Позивачі звертають увагу суду на те, що оскаржуване рішення порушує ч. 6 статті 265 ЦПК України, відповідно до якої висновок суду про задоволення позову чи про відмову у задоволенні позову або частково щодо кожної з заявлених вимог не може залежати від настання або ненастання певних обставин (умовне рішення). Так, суд першої інстанції в обґрунтування рішення вказує, «із збільшення віку дитини, налагодження її контакту з батьком та бабою, форма участі останньої у вихованні дитини може бути змінена і цього відповідно до закону не позбавляються сторони у майбутньому».

Також, апелянти зазначають, що судом першої інстанції в порушення вимог п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України не було вирішено питання щодо розподілу судових витрат, та не враховано, що ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи, а тому від сплати судового збору звільнена.

Узагальнені доводи інших учасників справи

09 вересня 2020 року до суду апеляційної інстанції надійшов відзив від ОСОБА_3 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Відповідач зазначає, що вимоги викладені в апеляційній скарзі нею не визнаються.

ОСОБА_3 вказує, що в поданій апеляційній скарзі не наведено порушень норм процесуального і матеріального права, як призвели б до зміни або скасування рішення суду першої інстанції.

Так апелянт зазначає, що «у висновку органу опіки та піклування вказується на відсутність перешкод з боку відповідача щодо побачень позивачів з дитиною, що протирічить висновкам, до яких прийшов суд».

Проте, в рішенні суду першої інстанції чітко вказується, що «позивач бажає спілкуватися з дитиною за тим графіком, який визначений у позовних вимогах, в той час, як відповідач (мати дитини) не погоджується з таким порядком спілкування». Тобто, відповідачка не заперечує проти спілкування позивачів з дитиною, а не погоджується лише з тим порядком спілкування. На якому наполягають позивачі.

ОСОБА_3 погоджується з висновком органу опіки і піклування та визначеним ним графіком, відповідно до інтересів малолітнього ОСОБА_4 . Вважає за необхідне зазначити, що у вищевказаному висновку зазначено, що при розгляді даної справи мають бути враховані вік та потреби дитини. Так на час розгляду даного питання органом опіки та піклування ОСОБА_4 не виповнилось навіть 2 років, з народження постійно проживає з матір`ю, а з липня 2017 року і з батьками матері, до яких звик. Прихильності до батька малолітній ОСОБА_4 не виявляє, як в силу віку, так і через нечасті побачення, які переважно закінчувались конфліктами. Крім того, з урахуванням віку дитини важливо дотримуватись режиму сну та харчування.

Також, відповідачка вважає недоведений той факт, що вона створює позивачам перешкоди у спілкуванні з дитиною. Суперечка з даного питання є надумаю, проте вважає, що звертатись до суду є правом батька і бабусі дитини

ОСОБА_3 звертає увагу колегії суддів на той факт, що апелянти просять захистити їх інтереси і амбіції, а не інтереси дитини.

За таких обставин відповідачка просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 29 травня 2019 року залишити без змін.

Стосовно вимоги апелянтів щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судових витрат у розмірі 14769 гривень 80 копійок, повідомляє, що не має можливості сплатити таку суму, так як не працює та самостійно виховує сина. Крім того, витрати на правничу допомогу не підтверджуються актом виконаних робіт. Тому в даній частині також просить апеляційний суд відмовити у задоволенні вказаних вимог.

03 грудня 2020 року від представника апелянтів ОСОБА_5 надійшла заява про розгляд справи без участі. Апеляційну скаргу підтримує, просить суд апеляційну скаргу задовольнити.

Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з подальшими змінами, постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19: 1 з подальшими змінами, на усій території України з 12 березня установлено карантин.

Рада суддів України рекомендувала у період з 16 березня встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами.

Пунктами 1,5 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду від 20.10.2020 року «Про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи суду» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки: помаранчевий або червоний, зупинити розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинити їх допуск до залів судових засідань.

Сторони в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлялись. Надали заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Вказана цивільна справа тривалий час перебуває в провадженні апеляційного суду, учасникам справи була надана можливість реалізувати свої процесуальні права з доведення своєї позиції по справі, вони реалізували свої процесуальні права ще до введення державою карантину.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, тривалий розгляд справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, а також те, що учасники справи реалізували своє процесуальне право щодо участі у судовому засіданні під час розгляду справи та висловили свою процесуальну позицію, тобто створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила справу розглянути за відсутності її учасників.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01.07.2019 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа орган опіки та піклування Чорноморської міської ради Одеської області про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у спілкуванні та вихованні дитини було відкрито.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26.07.2019 року справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа орган опіки та піклування Чорноморської міської ради Одеської області про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у спілкуванні та вихованні дитини було призначено до розгляду.

На підставі Розпорядження щодо повторного автоматизованого розподілу справи між суддями №4737 від 30.10.2019 року та у відповідності до пунктів 2.3.49., 2.3.50. Положення про автоматизовану систему документообігу суду за вказаною цивільною справою було призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 30 жовтня 2019 року визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого судді - Князюка О.В., суддів: О.С. Комлевої, Ю. І. Кравця.

Розпорядженням №5102 Щодо повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 06.11.2019 року у відповідності до п. 3.12. Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затвердженими рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду 28.12.2018 року з подальшими змінами було проведено автоматизований розподіл справи та визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого - Князюка О. В., суддів: Ващенко Л. Г. та Погорєлової С. О.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року під головуванням судді Князюка О.В. справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа орган опіки та піклування Чорноморської міської ради Одеської області про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у спілкуванні та вихованні дитини прийнято до провадження та призначено до розгляду.

На підставі Розпорядження щодо повторного автоматизованого розподілу справи між суддями № 5639 від 02.12.2020 року та у відповідності до пунктів 2.3.49., 2.3.50. Положення про автоматизовану систему документообігу суду за вказаною цивільною справою було призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 02.12.2012 року визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого - Князюка О.В., Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

Ухвалами Одеського апеляційного суду від 03.12.2020 року виправлено описку в ухвалах Одеського апеляційного суду від 01.07.2019 року, 26.07.2019 року, 07.11.2019 року та вказано правильно відповідно по тексту «за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа орган опіки та піклування Чорноморської міської ради Одеської області про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у спілкуванні та вихованні дитини».

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 , батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_1 , а матір`ю ОСОБА_3 (а.с. 23).

В червні 20018 року ОСОБА_3 , звернулась до Іллічівського міського суду Одеської області із заявою про розірвання шлюбу, розгляд якої на даний час триває. В липні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до Іллічівського міського суду з заявою про стягнення з ОСОБА_6 аліментів на своє утримання до досягнення дитиною трирічного віку, а також на утримання дитини.

У відповідності до матеріалів справи, наданих Чорноморським відділом поліції, ОСОБА_3 та її родичі тричі зверталися до відділу поліції з повідомленнями про фізичне і психологічне насильство з боку ОСОБА_1 , а саме 23.06.2018, 06.07.2018 та 13.07.2018 року.

У відповідності до Висновку по матеріалам розгляду подій, які сталися 23 червня і 06 липня 2018 року, в діях ОСОБА_1 виявлені ознаки адміністративного правопорушення. Передбаченого ст. 172-2 КУпАП, але притягнення його до відповідальності відкладено до його повернення з відрядження.

Заявами про вчинення щодо неї насильства з боку ОСОБА_1 у присутності сина ОСОБА_7 , ОСОБА_3 зверталась також до Чорноморського міського голови Хмельнюка В.Я., про що було повідомлено відділ поліції в м. Чорноморська.

Виконавчий комітет Чорноморської міської ради (як орган опіки та піклування) надав висновок за доцільне прийняття рішення про усунення перешкод в спілкуванні батька ОСОБА_1 та бабусі ОСОБА_2 із сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому регламентував наступний графік побачень з дитиною: щотижнево в суботу з 10-00 год. до 12-00год. (а.с. 96-103).

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга - підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

П. п. 3, 4 ч. 1ст. 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежено законом.

За змістом п.74 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №866 від 24 вересня 2008 року, під час розгляду судом спорів між батьками щодо виховання дитини районна, районна у м. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті ради подає суду письмовий висновок про способи участі одного з батьків у вихованні дитини, місце та час їх спілкування, складений на підставі відомостей, одержаних службою у справах дітей в результаті проведення бесіди з батьками, дитиною, родичами, які беруть участь у її вихованні, обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються зазначеної справи.

Відповідно до ч.1 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Згідно з частиною другою ст.141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Ст.157 СК України передбачає, - той з батьків, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний приймати участь у її вихованні та має право на особисте спілкування з нею.

Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права чинити перешкоди тому з батьків, який проживає окремо, спілкуватися з дитиною та приймати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не заважає нормальному розвитку дитини.

Ч.2 ст. 155 СК України передбачає, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно ст. 159 СК якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання, тощо) місце та час їх спілкування, з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення.

Згідно із частиною третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами (частини перша-друга).

Тому, колегія суддів погоджується з висновками суду, що беззаперечним є те, що втручання у право на сімейне життя має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається.

Обговорюючи питання чи відповідає втручання у право на сімейне життя «цілям», про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист праві свобод інших осіб) Суд знаходить, що таке втручання спрямоване на захист «прав і свобод» як позивача, так і внаслідок його дій по вихованню - прав дитини і відповідно воно має законну мету у значенні пункту 2 статті 8 Конвенції.

Визначаючи, чи був захід по втручанню у право однієї із сторін, «необхідним в демократичному суспільстві», беручи до уваги справу в цілому, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2статті 8 Конвенції. Беззаперечно, що аналіз того, що має найкраще задовольняти «інтереси дитини», є дуже важливим у таких справах (див. пункт 53 згадуваного вище рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України»), і саме від «інтересів дитини» залежать необхідність задоволення або відмови в задоволенні позову.

Відповідно у висновку виконавчого комітету Чорноморської міської ради як органу опіки та піклування від 26.11.2018 року № 1-17-832 зазначається наступне:

- як вбачається з матеріалів, наданих Чорноморським відділенням поліції, ОСОБА_3 і її родичі тричі зверталися до відділу поліції з повідомленням про фізичне і психологічне насильство з боку ОСОБА_1 , а саме 23.06.2018 року, 06.07.2018 року та 13.07.2018 року.

У відповідності до висновку по матеріалам розгляду подій, які сталися 23 червня і 06 липня 2018 року, в діях ОСОБА_1 виявлені ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 172-2 КУпАП, але притягнення його до відповідальності відкладено до його повернення з відрядження.

- за заявами про вчинення щодо ОСОБА_3 насильства з боку ОСОБА_8 у присутності сина ОСОБА_7 , потерпіла зверталась також до Чорноморського міського голови ОСОБА_9 , про що було повідомлено відділ поліції в м. Чорноморськ.

Таким чином, з огляду на зазначене у висновку виконавчого комітету Чорноморської міської ради як органу опіки та піклування від 26.11.2018 року № 1-17-832 апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не надано жодного доказу перешкоджання з боку матері дитини їх участі у вихованні і спілкуванні з малолітнім ОСОБА_4 .

Оскільки, для влаштування дитини в дитячий дошкільний заклад необхідна довідка з місця проживання дитини з батьками або одним з ним, отримавши відмову від ОСОБА_1 , відповідачка двічі зверталась з метою одержання дозволу на реєстрацію місця проживання малолітнього ОСОБА_10 без дозволу батька ОСОБА_3 до служби у справах дітей, а саме, в липні і в жовтні 2018 року.

Так, в липні 2018 року їй було відмовлено в розгляді даного питання у зв`язку з перебуванням батька дитини у відрядженні у неможливості вислухати його думку. В жовтні на засідання Комісії з питань захисту прав дитини з урахуванням звернення ОСОБА_1 до Іллічівського міського суду про визначення його порядку участі у вихованні сина ОСОБА_7 , повторна заява ОСОБА_3 була розглянута і було визначене за доцільне визначення місця проживання ОСОБА_4 за місцем проживання матері ОСОБА_3 .. Рішення органу опіки та піклування прийнято 28 листопада 2018 року.

Як зазначено у висновку органу опіки та піклування, при бесіді з ОСОБА_3 відповідачка розуміє важливість присутності в житті дитини рідних людей. Проте. Після численних конфліктів із застосуванням фізичного і психологічного насильства щодо неї і сина ОСОБА_7 , були застосовані ОСОБА_1 разом з його матір`ю ОСОБА_2 вона припинила спілкування з ними, так як навіть після неодноразових попереджень з боку працівників поліції ОСОБА_1 продовжував застосовувати до неї фізичну силу, погрожував розправою з нею та її родичами. ОСОБА_3 повідомила, що після кожного конфлікту їй важко заспокоїти сина ОСОБА_7 . Який не спить вночі, плаче та боїться залишатися без мами.

Порушення сну і емоційного стану дитини негативно впливають на його психічне здоров`я, розвиток взагалі, а з урахуванням у дитини вроджених неврологічних відхилень (малолітній перебуває під наглядом лікаря невролога, що підтверджується довідкою наявною в матеріалах справи) особливо.

Водночас відповідачем наведена низка доказів, які мають документальне підтвердження про застосування протиправних дій з боку ОСОБА_1 щодо відповідачки та їх сина ОСОБА_7 , в тому числі і під час спілкування ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з ОСОБА_7 , на яке ОСОБА_3 погоджувалась, незважаючи на попередні конфлікти із застосуванням до неї фізичного насильства і погроз.

З огляду на зазначене, апеляційний суд не зважаючи на рекомендаційний характер надає перевагу викладеному у вищевказаному висновку органу опіки та піклування, оскільки комісією з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Чорноморської міської ради від 14.11.2018 року було комплексно досліджено ситуацію та обставини які склалися.

Європейський суд з прав людини зауважує, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

За таких обставин, апеляційний суд приймає до уваги висновок комітету Чорноморської міської ради як органу опіки та піклування від 26.11.2018 року № 1-17-832 щодо доцільності в інтересах малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обумовлення побачення з батьком ОСОБА_6 та бабусею ОСОБА_2 в присутності матері щотижнево в суботу з 10:00 до 12:00 год .

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що даний висновок здійснено з урахуванням віку малолітнього, особистої прихильності дитини до кожного з осіб, стан здоров`я, ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності (у відповідності до вимог ст.ст. 19, 159 Сімейного кодексу України

Апеляційний суд враховує також факт перебування ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 на спостереженні у дитячій поліклініці ДЗ «Іллічівська басейнова лікарня на вт МОЗ України» з народження та належний догляд матері з виконанням рекомендацій лікаря відповідно до відповіді заступника головного лікаря з дитинства та пологової допомоги Іллічівської басейнової лікарні на вт МОЗ України. Лозан В.І. від 04.10.2018 № 119/08. (а.с. 114)

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та способами участі, які обрав орган опіки та піклування, що відповідає змісту частини шостої статті 19 СК. Таким чином, в даній конкретній ситуації існують обставини, за яких позивачі мають право брати участь у вихованні свого сина та відповідно онука, що не суперечить статті 8 Конвенції, і в такому випадку Судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини» оцінка яких включала в себе оцінку і знаходження балансу між інтересами позивачів, відповідача та самої дитини.

Також суд звертає увагу, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини (далі Європейський Суд) у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»).

При цьому, відповідно до статті 17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права і особливості даної ситуації свідчать про необхідність врахування наведених міжнародних стандартів, які знаходяться у тісному взаємозв`язку із національним правовим регулювання описуваних правовідносин.

Згідно ст. 257 СК бабуся має право спілкуватися зі своїми внуками та брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійснені бабусею своїх прав щодо виховання внуків. Якщо такі перешкоди чиняться, бабуся має право на звернення до суду з позовом про їх усунення.

Взаємовідносини між дітьми та їх бабою і дідом підпадають під поняття «сімейне життя», як одне із основоположних прав, яке гарантовано в статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (див. наприклад рішення Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Vermeire v. Belgium» [1], пункт 51 рішення ЄСПЛ у справі «Bronda v. Italy » [2]), що також знайшло відображення і в Сімейному кодексі України.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що питання про участь позивача ОСОБА_2 у вихованні онука становить собою втручання у право на повагу до сімейного життя, яке гарантовано статтею 8 Конвенції.

Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України» [3]).

Досліджуючи питання чи «передбачено втручання у право сторін «законом» Суд враховує, що відповідно до положень статті 257 СК баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні.

Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків.

Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення.

А статтею 263 СК передбачено, що спір щодо участі баби, діда, прабаби, прадіда, брата, сестри, мачухи, вітчима у вихованні дитини вирішується судом відповідно до статті 159 цього Кодексу.

В свою чергу стаття 159 СК закріплює положення про те, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що взаємозв`язок баби та онука носить сімейний характер (див. пункт 17), такі особи відносяться до учасників сімейних відносин (стаття 2 СК) і являються «родичами».

Суттєвим є те, що неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб (див. пункт 3.1 рішення Конституційного Суду України від 20січня 2012року № 2-рп/2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України [4]).

Отже описаний зв`язок між бабою та її онуком має важливе значення для підтримання між ними відносин, як «близьких осіб», що сприяє реалізації їх права на сімейне життя та сприяє нормальному «розквіту людини в суспільстві», що не безпідставно знайшло відображення і в нормах СК (див. пункт 19).

В такому випадку право дитини на сімейне виховання буде включати і право на спілкування з іншими членами сім`ї: дідом, бабою, братами, сестрами, іншими родичами.

В даних правовідносинах спілкування баби з онуком і бажання першої підтримувати зв`язок з дитиною є адекватною реакцією людини у життєдіяльності і сприяє розвитку особистості дитини будучи важливим елементом в її вихованні.

Єдиною перешкодою для цього може стати наявність «негативного впливу» баби на свого онука і її дії всупереч інтересам дитини, проте матеріали справи не свідчать про існування такого впливу і відповідачем не надано доказів цього.

Орган опіки і піклування провів дослідження даних обставин і висловив позицію про доцільність забезпечення участі баби у вихованні онука.

У сімейних відносинах, які склалися між сторонами цієї справи, дійсно наявний спір про порядок участі батька та матері у спілкуванні та вихованні сина, адже позивач бажає спілкуватися із дитиною за тим графіком, який визначений в позовних вимогах, в той час як відповідач (мати дитини) не погоджується із таким порядком спілкування.

Судом на підставі вищенаведених письмових доказів встановлено, що позивачі мають бажання приймати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною, а дитина в свою чергу потребує спілкування із батьком та бабою.

Визначаючи конкретний порядок участі позивача у вихованні сина, суд враховує те, що форми й методи виховання дитини не повинні суперечити Конституції України(стаття 52), Конвенції про права дитини від 2 листопада 1989 року ( статтей 8, 12, 16, 19, 28, 31, 32, 34, 36, 37), Декларації прав дитини, Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року та прийняв до уваги те, що позивачі бажають брати участь у вихованні рідного сина та онука, і таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

При встановленні способу спілкування ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , суд дотримується розумного балансу на участь обох батьків у вихованні доцільність прийняття батьком участі у вихованні сина, зважає на вік неповнолітньої дитини, враховуючи розпорядок дня та перебування малолітнього у закладі дошкільного виховання погоджується з висновками суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог.

Колегія суддів вважає за необхідне також зазначити, що із збільшенням віку дитини, налагодженням її контакту з батьком та бабою, форма участі останньої у вихованні дитини може бути змінена і цього відповідно до закону не позбавляються сторони в майбутньому.

У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.)

За таких обаставин, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Судові витрати

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).

Таким чином, необхідно встановити розподіл судових витрат. На підставі ст. ст. 133, 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача документально підтверджений сплачений судовий збір за подання позову (719,8 грн а. с. 1) пропорційно розміру задоволених позовних вимог (3,6%) = (719,8 грн.) х 3,6 % = 26 грн.

Розмір судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягає у звязку з залишенням апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без задоволення.

Щодо відшкодування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, втраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

ВС зауважив, що у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких втрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких втрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Окрім цього ВС зазначив, що у постанові Верховного Суду від 9 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17 (провадження № 61-5662св20) зазначено, що «на підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги представник особи - адвокат надав до суду копію договору про надання професійної правничої допомоги від 2 червня 2020 року № 3/20, копію ордера від 16 червня 2020 року та квитанцію від 2 червня 2020 року на суму 3 000,00 грн. Водночас представник не надав детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, тому немає підстав для стягнення витрат на правничу допомогу».

У справі, яка переглядається, апеляційний суд встановив, що на підтвердження понесених апелянтом витрат на правничу допомогу апелянтами надано оригінал договору про надання адвокатських послуг від 30 липня 2018 року, ордер серії ОД № 338538 та квитанції про оплату послуг на правову допомогу (квитанція № 34040453 від 30.07.2018 року на суму 5 300 грн та квитанція № 13368127 від 10.06.2019 року на суму 8000 грн)із заявою про ухвалення додаткового рішення надав суду акт приймання правничої допомоги із зазначенням переліку наданих послуг, копію платіжного доручення на суму 10 000 грн та довіреність на представництво інтересів відповідача. Під час розгляду апеляційним судом справи по суті представник відповідача разом із відзивом на апеляційну скаргу, в якому викладено попередній розрахунок витрат ПрАТ «Т» на правничу допомогу, також надав замовлення на надання правничої допомоги від 4 квітня 2019 року. Крім того, в матеріалах справи наявний договор і про надання правничої допомоги.

Проте ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не надали суду розрахунків витрат, інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 листопада 2020 року у справі № 638/7748/18. зазначив, що інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої дороги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язаних з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 375, 381, 383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору у розмірі 26 (двадцять шість) гривень.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 15.12.2020 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: А. П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе