Провадження № 22ц-824/7776/20 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Поливач Л.Д.,

за участі секретаря Примушка О.В.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 році ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, який обґрунтовувала тим, що 29 липня 2008 року між нею та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, за умовами якого АТ «УкрСиббанк» надав, а вона прийняла кошти в розмірі 56 317,00 доларів США для придбання автомобіля Mazda CX9 д.н. НОМЕР_1 та передала цей автомобіль в заставу банку.

На виконання умов кредитного договору, 25 квітня 2014 року між нею та АТ «Страхова компанія «АХА Страхування» був укладений договір страхування наземного транспорту № 3688647. 03 червня 2014 року автомобіль був викрадений, що відповідно до п.15.2. договору страхування є страховим випадком. Вказує, що на виконання умов договору страхування вона надала відповідачу відповідні документи згідно розділу 19 вказаного договору.

У листі № 6452/12/Цв від 30 липня 2014 року відповідач повідомив, що після перевірки поданих документів буде прийняте рішення щодо визнання заявленого випадку страховим та здійснення виплати страхового відшкодування. Проте, свої зобов`язання щодо виплати відшкодування відповідач не виконав, мотивуючи це тим, що умовою для проведення виплат є укладення договору про передачу прав власності (абандон), однак запропонований відповідачем проект договору про передачу прав власності (абандон) є неприйнятним для неї, так як порушує сам принцип абандону та містить положення, які суперечать умовам укладеного договору страхування.

Так, п.20.6. договору страхування передбачено, що обов`язковою умовою для виплати страхового відшкодування за ризиком «Викрадення» є попереднє укладення між Страховиком і Страхувальником угоди, відповідно до якої Страхувальник зобов`язується у разі, якщо викрадений транспортний засіб буде пізніше знайдено, передати права власності на нього Страховику або його представнику (оформити абандон). Витрати на переоформлення транспортного засобу сторони несуть порівну. Позивач вчинив дію, направлену на набуття цивільних прав і обов`язків для нього та відповідача шляхом заявлення абандону, що підтверджується письмовою заявою позивачки від 25.12.2014р.

Таким чином, відмова відповідача у виплаті страхового відшкодування на тій підставі, що між сторонами не укладено двосторонній договір, на її думку, є неправомірною та суперечить умовам укладеного договору страхування. Водночас, пунктами 23.3 та 23.4. договору страхування визначено, що у разі виникнення між сторонами договору судового спору щодо визнання події страховим випадком та/або щодо розміру страхового відшкодування не нараховується пеня та інші санкції, передбачені діючим законодавством України (інфляційні нарахування, штрафи, 3% річних та інші) за неналежне виконання зобов`язань, а також визначено, що до правовідносин, що регулюються даним договором застосовується виключно пеня, передбачена умовами договору, а саме 0,01% від суми несвоєчасно виплаченого страхового відшкодування за кожен робочий день прострочення здійснення страхового відшкодування, та не застосовується неустойка (пеня) передбачена Законом України «Про захист прав споживачів» та іншими законами.

Вважає відповідні пункти договору страхування несправедливими і такими, що не мають жодної юридичної сили, тому у зв`язку із невиконанням відповідачем своїх зобов`язань до нього відповідно до вимог ст. 625 ЦК України має бути застосована відповідальність у вигляді стягнення трьох відсотків річних та інфляційного збільшення суми заборгованості в межах загального строку позовної давності. Крім того, їй було завдано збитків в сумі 12 292, 13 грн. завданих в результаті виплати відсотків за користування кредитом за період, коли мала бути виплачена сума страхового відшкодування і погашено кредит, та моральної шкоди у вигляді моральних страждань, які виразилися в незаконній відмові виконувати умови укладеного договору страхування, що спричинило позивачу душевні страждання і переживання.

Враховуючи викладене, просила визнати недійсними пункт 23.3 та пункт 23.4 договору страхування наземного транспорту № 3699647/05АВ від 25.04.2014р., укладеного між нею та Акціонерним товариством «Страхова компанія «АХА Страхування», стягнути з відповідача на її користь 421 133,53 грн., з яких: 176 415,34 грн. страхового відшкодування, 165 780,19 грн. інфляційного збільшення суми боргу; 16 645,87 грн. - 3% річних, 12 292,13 грн. збитків; 50 000,00 грн. моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 05 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає зокрема те, що місцевим судом не було взято до уваги, що оскаржувані нею пункти договору страхування є несправедливими та містять дисбаланс сторін договору, крім того не врахував, що позивачкою на виконання умов договору страхування було вчинено усі необхідні дії, спрямовані на набуття цивільних прав та обов`язків, однак страховик свої зобов`язання щодо виплати відшкодування не виконав, мотивуючи це тим, що умовою для проведення виплат є укладення договору про передачу прав власності (абандон), однак запропонований відповідачем проект договору про передачу прав власності (абандон) є неприйнятним для позивачки, так як порушує сам принцип абандону та містить положення, які суперечать умовам укладеного договору страхування, через що, на її думку, відмова відповідача у виплаті страхового відшкодування на тій підставі, що між сторонами не укладено двосторонній договір, є неправомірною та суперечить умовам укладеного договору страхування, чого місцевий суд не взяв до уваги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами укладено договір майнового страхування, за умовами якого передбачено відповідальність страховика за несвоєчасне здійснення страхового відшкодування, отже, в цьому випадку положення пункту 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносини не поширюються, про що і зазначено в п.23.4. договору страхування, і позивачка перед підписанням договору мала можливість ознайомитись з усіма умовами цього договору, в тому числі з умовами про відповідальність сторін, зокрема і п.п.23.3., 23.4., тому підстави, передбачені ст.ст. 203, 215, 998 ЦК України при укладенні договору страхування були відсутні, як і не надано доказів на підтвердження того, що оскаржувані пункти договору страхування є несправедливими в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», відтак суд вирішив, що договір страхування відповідає вільному волевиявленню, про що свідчать підписи сторін, складений у відповідності до вимог законодавства України, тому позовні вимоги про визнання недійсними п.п.23.3., 23.4. договору страхування не підлягають задоволенню. Крім того місцевий суд виходив з того, що оскільки позивачкою не надано жодних доказів про виконання нею умов п.20.6 договору страхування, тобто вчинення дій, спрямованих на набуття цивільних обов`язків та укладення між сторонами договору передачі права власності на автомобіль (абандону), оскільки письмова заява щодо абандону, яка була направлена позивачкою страховій компанії, за своїм змістом не спрямована на набуття цивільних обов`язків та була подана після спливу шести місяців після страхового випадку, через що суд дійшов висновку, що позивачкою було порушено умови договору страхування, що в свою чергу згідно п.21.5.6. договору страхування є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 29 липня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, за умовами якого банк зобов`язується надати позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредиту кошти (кредит) в сумі 56 317,00 доларів США та сплатити плату за кредит в порядку і на умовах, визначених договором. У забезпечення виконання усіх грошових зобов`язань в повному обсязі позичальника за договором, позичальник передає в заставу, а банк приймає транспортний засіб марки Mazda, модель СХ-9, рік випуску 2008, колір чорний, тип ТЗ легковий універсал, державний номер НОМЕР_1 .

На виконання умов кредитного договору, між позивачем та АТ «Страхова компанія «АХА Страхування» було укладено договір страхування наземного транспорту № 3688647 від 25.04.2014р., згідно якого страховик застрахував транспортний засіб позивача Mazda CX9, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2008 року випуску за страховими ризиками: Викрадення, Збитки внаслідок ДТП, Збитки внаслідок інших подій, страхова сума 182 000,00 грн., норматив знецінення ТЗ за період страхування 10,00%, франшиза за ризиком «Викрадення» - 2,00% від страхової суми, термін дії договору з 26.04.2014р. до 25.04.2015р., вигодонабувач за договором: АТ «УкрСиббанк» на підставі 127088 29.07.2008р. НОМЕР_3 (а.с.29-34 т.1).

З матеріалів справи також вбачається, що 03 червня 2014 року застрахований транспортний засіб було викрадено, в зв`язку з чим ОСОБА_1 звернувся до АТ «СК «АХА Страхування» з повідомленням про настання події, що має ознаки страхового випадку та заяви на виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування транспортного засобу (а.с.207-210 т.1).

Відповідно до п.п.20.1., 20.2 договору страхування страхове відшкодування виплачується страховиком згідно з договором на підставі повідомлення про подію, письмової заяви страхувальника (його правонаступника, вигодонабувача) про виплату страхового відшкодування і страхового акту, який складається страховиком. Страхове відшкодування сплачується страхувальнику тільки після того, як повністю будуть встановлені причини та розмір збитку. Страхувальник зобов`язаний надати страховику усі необхідні документи та/або інформацію, що підтверджують причини та розмір збитку, перелік яких наведено в розділі 19 договору.

Згідно п.20.14. договору страхування при визнанні страховиком події «страховим випадком», страхове відшкодування виплачується протягом 10-ти робочих днів з дня складання страхового акту особі, вказаній у листі вигодонабувача. Якщо вигодонабувачем виступає банк на підставі кредитного договора та/або договору застави, то розмір страхового відшкодування, яке сплачується вигодонабувачу, не повинен перевищувати обсягу невиконаних зобов`язань страхувальника за кредитним договором, включаючи заборгованість за кредитом та плату за його використання, залишок сплачується страхувальнику. Взаємовідносини між страхувальником та вигодонабувачем оформлюються актами взаєморозрахунків.

Згідно довідки АТ «УкрСиббанк» № 58-4-2/26/64 від 10 березня 2016 року станом на цей день (10.03.2016р.) у позивачки немає простроченої заборгованості по основному боргу та процентам за кредитним договором № 0 від 29.07.2008р. (а.с.192-198 т.1).

Пунктом 20.4. договору страхування визначено, що виплата за ризиком «Викрадення» здійснюється лише за умови початку кримінального провадження згідно з чинним законодавством та внесення відомостей про незаконне заволодіння ТЗ до Єдиного реєстру досудових розслідувань, але не раніше ніж через 2 (два) місяці після отримання необхідних документів та/або інформації згідно з розділом 19 договору.

У разі настання страхової події за ризиком «Викрадення» страхове відшкодування виплачується в розмірі страхової суми (з урахуванням умов п.20.24 договору) за вирахуванням суми знецінення транспортного засобу за період страхування (п.11 та п.24.2.14 договору) та встановленої згідно з розділом 12 договору франшизи (п.20.5. договору).

Пунктом 23.3. договору страхування визначено, що сторони домовилися, що в разі виникнення між ними судового спору щодо відмови у виплаті страхового відшкодування та/або визнання події страховим випадком та/або щодо розміру страхового відшкодування на період до вступу судового рішення в законну силу не нараховується пеня та інші санкції, передбачені діючим законодавством України (інфляційні нарахування, штрафи, 3% річних та інші) за неналежне виконання зобов`язань.

Згідно п.23.4. договору страхування сторони домовились, що до правовідносин за цим договором застосовується виключно пеня передбачена умовами договору та не застосовується неустойка (пеня) передбачена Законом України «Про захист прав споживачів» та іншими законами.

Позивачка просить визнати п.п.23.3., 23.4. договору страхування недійсними на підставі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідні положення, на її думку, є несправедливими, а отже не мають жодної юридичної сили.

Окрім того, відповідно до п.24.9. договору страхування підписанням цього договору страхувальник підтверджує та визнає, що до укладення цього договору на виконання вимог Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» страховик надав, а страхувальник отримав та ознайомився зі всією інформацією в обсязі та в порядку, що передбачені ч. 2 ст. 12 Закону; зазначена інформація є доступною в місцях обслуговування страхувальників страховика та/або на веб сторінці страховика в мережі інтернет axa-ukraine.com., а також є повною та достатньою для правильного розуміння суті фінансових послуг, що надаються страховиком; вся зазначена інформація та всі умови цього договору та правил йому зрозумілі; зазначена інформація та договір не містять двозначних формулювань та/або незрозумілих страхувальнику визначень; укладення цього договору не нав`язане йому іншою особою (в тому числі вигодонабувачем); цей договір не укладається страхувальником під впливом помилки, тяжких обставин, примусу, насильства.

Відповідно до п.20.6. договору страхування визначено, що обов`язковою умовою для виплати страхового відшкодування за ризиком «Викрадення» є попереднє укладення між страховиком і страхувальником угоди, відповідно до якої страхувальник зобов`язується у разі, якщо викрадений транспортний засіб буде пізніше знайдено, передати права власності на нього страховику або його представнику (оформити абандон). Витрати на переоформлення транспортного засобу сторони несуть порівну.

Пунктом 20.7. договору страхування визначено, що за письмовою заявою страхувальника та за згодою страховика, після того, як викрадений транспортний засіб буде знайдено, транспортний засіб повертається страхувальнику за умови повернення страховику виплаченого страхового відшкодування. У цьому випадку страхувальнику на підставі його заяви відшкодовуються збитки, пов`язані з відновленням пошкоджень, завданих транспортному засобу при викраденні.

На виконання п.20.6. договору страхування відповідачем 14 серпня 2014 року було надано позивачу проект договору про передачу права власності (абандон), предметом якого є відмова страхувальника від своїх прав на транспортний засіб марки Mazda CX9, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_4 , рік випуску 2008, об`єм двигуна 3726, колір чорний, тип легковий універсал, і передача цих прав страховикові, та виплата страховиком після цього страхового відшкодування страхувальнику, в розмірі 167 297,14 грн. (за вирахуванням суми знецінення транспортного засобу за період страхування, встановленої у договорі страхування,, франшизи, суми несплачених платежів) (а.с.35-37 т.1).

В подальшому страховик неодноразово направляв на адресу позивачки листи, до яких було додано підписану з боку страхової компанії угоду (абандон), в яких зазначав, що укладення відповідної угоди згідно п.20.6. договору страхування є обов`язковою передумовою для виплати страхового відшкодування (а.с.212-219 т.1).

29 грудня 2014 року ОСОБА_1 надала відповідачу письмову заяву про абандон від 25 грудня 2014 року, в якій зазначила, що у відповідно до п.20.6. договору страхування страхувальник - ОСОБА_1 зобов`язується у разі якщо викрадений транспортний засіб буде пізніше знайдено, передати права власності на нього страховику - АТ «Страхова компанія «АХА Страхування» або його представнику. З урахуванням п.20.7. договору страхування позивачка вважає умови раніше запропонованого страхувальником договору про передачу права власності неприйнятними (зокрема п.3.4.2., п. 3.4.3., п.2.6. та п.2.5.) та такими, що суперечать суті абандону, та просила протягом десяти днів з дня отримання цієї заяви виплатити страхове відшкодування (а.с.38,220 т.1).

Листом вих. № 838/18ЦВ від 26.01.2015р. відповідач повідомив позивачку про відсутність правових підстав для виплати страхового відшкодування по події від 03.06.2014р., оскільки, надана позивачкою «Заява про абандон» вх.№3347 не є оформленням ОСОБА_2 , наявність якого є обов`язковою умовою для виплати страхового відшкодування за ризиком «Викрадення» (п.20.6. Договору). Окрім того, пропозиції, протоколи розбіжностей чи проекти Абандону в прийнятній для позивачки редакції на обговорення до страховика не надходило, тому відповідні дії, АТ «СК «АХА Страхування» розцінює як порушення умов п.20.6. Договору та ухилення від укладення угоди, відповідно до якої страхувальник зобов`язується, у разі, якщо викрадений транспортний засіб буде пізніше знайдено, передати право власності на нього страховику або його представнику (оформити абандон) (а.с.39,221-222 т.1).

З наведеного слідує, що обов`язковою умовою виплати страхового відшкодування за ризиком «Викрадення» сторонами визначено укладення страховиком та страхувальником двостороннього правочину, згідно з яким страхувальник бере на себе обов`язок передати права власності на транспортний засіб страховику або його представнику у випадку, якщо такий буде пізніше знайдено.

Також, з матеріалів справи вбачається, що 20 червня 2019 року ПрАТ «СК «АХА Страхування» змінило своє найменування на ПрАТ «СК «АРКС» (т.2, а.с.124-129).

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: 1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров`я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); 2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); 3) встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; 9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; 10) установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; 12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; 13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; 14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; 15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей; 16) встановлення обов`язку споживача виконати всі зобов`язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; 17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов`язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди.

Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. На цих правових підставах конкретні умови страхування визначаються сторонами при укладенні договору добровільного страхування.

Так, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статті 16 Закону України «Про страхування», стаття 979 ЦК України договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, відповідно до якої страховик бере на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Таким чином, на підставі аналізу вищевказаних правових приписів та урахуванням пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», можна зробити висновок, що до відносин, які регулюються нормами Закону України «Про захист прав споживачів», належать, зокрема, відносини, які виникають при укладенні договору страхування.

У частині п`ятій статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» установлено, що в разі якщо виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня в розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством.

Одночасно законодавством, що регулює правовідносини у сфері страхування, визначено, що в разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом (статті 992 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 16 Закону України «Про страхування» однією з істотних ознак договору страхування є визначення в ньому відповідальності за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Таким чином, суд першої інстанції правильно виходив з того, що положення про відповідальність страховика, які закріплені в Законі України «Про страхування» та главі 67 ЦК України, є спеціальними нормами права, а в Законі України «Про захист прав споживачів» - загальними.

Розмір неустойки як відповідальність страховика за договором страхування має бути визначено у такому договорі. Якщо ж такий розмір не було визначено сторонами в договорі страхування, то до спірних правовідносин застосовується частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо укладений договір страхування спрямований на задоволення особистих потреб застрахованої особи.

Отже, на підставі наведених правових приписів, принципу заборони притягати особу двічі за одне й те саме правопорушення, а також правил застосування конкуренції правових норм, за умови, що укладений договір страхування спрямований на задоволення особистих потреб застрахованої особи, страховик несе відповідальність у вигляді розміру неустойки, визначеного в договорі страхування (у разі відсутності визначення розміру в договорі - у розмірі, визначеному в Законі України «Про захист прав споживачів»).

Судом установлено, що сторони уклали договір страхування, відповідно до п.23.1. якого страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення виплати страхового відшкодування шляхом сплати Страхувальнику пені в розмірі 0,01% від суми несвоєчасного виплаченого страхового відшкодування за кожний робочий день прострочення здійснення страхового відшкодування.

Таким чином, між сторонами укладено договір майнового страхування, за умовами якого передбачено відповідальність страховика за несвоєчасне здійснення страхового відшкодування, отже, в цьому випадку положення пункту 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносини не поширюються, про що і зазначено в п.23.4. договору страхування.

Посилаючись на недійсність вказаних умов договору, позивачка зазначала про їх несправедливість та порушення рівності відповідальності сторін у договорі, проте позивачкою не було надано належних, достатніх і допустимих доказів про те, що відповідальність страховика порівняно з відповідальністю страхувальника є істотно меншою, сторони добровільно погодились на вказані умови договору, вільно підписали договір і позивачка не була позбавлена можливості ознайомитися із змістом договору, та із об`ємом відповідальності страховика і, в разі непогодження з окремими його умовами, навести свої судження чи заперечення, запропонувати інші умови чи відмовитись від підписання цього договору, чого зроблено не було, тому місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсними пунктів 23.3 та 23.4 договору страхування від 25 квітня 2014 року.

Згідно з положеннями ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про страхування» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), підставою для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування є: інші випадки, передбачені законом.

Згідно із ч. 2 ст. 21 Закону України (у вказаній редакції) умовами договору страхування можуть бути передбачені інші обов`язки страхувальника.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України та ч. 2 ст. 991 ЦК України договором страхування можуть бути передбачені також інші підстави для відмови здійснити страхову виплату, якщо це не суперечить закону.

Тобто страховик та страхувальник як сторони договору страхування за взаємною згодою, самостійно визначають предмет договору страхування, права та обов`язки сторін, підстави для виплати/відмови у виплаті страхового відшкодування тощо.

З матеріалів справи вбачається, що у договорі про передачу права власності (абандон), який був направлений ОСОБА_1 представником ПрАТ «СК «АХА Страхування», зазначено, що предметом цього договору є відмова страхувальника від своїх прав на транспортний засіб, і передача цих прав страховикові, та після чого страховик має виплатити страхувальнику розмір страхового відшкодування (п.20.6 договору страхування).

Відповідно до п. 21.5.6 договору страхування, страховик має право відмовити у виплаті страхового відшкодування, якщо страхувальник (його представник) не виконав обов`язків, передбачених умовами договору, окрім п. 18.1.12 договору.

Таким чином, у даному випадку обов`язковою умовою для виплати страхового відшкодування за ризиком «Викрадення» є попереднє укладення договору про передачу права власності на авто (оформлення абандону), про що зазначено у п. 20.6 договору страхування наземного транспорту від 25 квітня 2014 року, укладеного між сторонами, а не подання страхувальником письмової заяви про абандон, яка не може вважатися правочином і сама по собі не породжує жодних юридичних наслідків, при цьому страховиком було направлено ОСОБА_1 договір про передачу права власності (абандон), в якому визначена процедура абандону, яка відповідає вимогам договору страхування, який укладено між сторонами, однак оскільки позивачкою не подано жодних доказів про виконання нею умов п. 20.6 договору страхування, тобто вчинення дій, спрямованих на набуття цивільних обов`язків та укладення між сторонами договору передачі права власності на автомобіль (абандону), тому місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що позивачкою було порушено умови договору страхування, зокрема п.21.5.6. договору страхування, тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Доводи апелянта про те, що позивачка вчинила дію, направлену на набуття цивільних прав та обов`язків для неї та відповідача шляхом направлення відповідачу письмової заяви про абандон, відповідно до положень ст.ст. 270, 271 Кодексу торгового мореплавства, а також посилання на те, що проект договору про передачу права власності (абандон), який був направлений страховиком, не відповідає вимогам закону та суперечить суті абандону, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, як було вказано вище, сама по собі одностороння письмова заява про абандон не породжує виникнення чи припинення будь-яких юридичних прав та обов`язків сторін правочину, натомість договором страхування, який був укладений між сторонами, чітко встановлено, що обов`язковою умовою для виплати страхового відшкодування є попереднє укладення саме угоди між сторонами про абандон, а не подання односторонньої письмової заяви, при цьому страховиком направлявся позивачці проект договору про абандон, однак позивачкою він підписаний не був, власний проекту договору нею не подавався, тобто страховиком були вчинені усі необхідні дії з метою набуття цивільних прав та обов`язків сторін з метою виконання умов договору страхування, натомість ОСОБА_1 не було належним чином вчинено усіх необхідних дій на набуття таких прав та обов`язків, чим також порушено п. 21.5.6 договору страхування, через що зазначені доводи позивачки не спростовують обґрунтованих висновків місцевого суду у цій частині.

Посилання апелянта на несправедливість окремих положень договору страхування від 25 квітня 2014 року та необхідність визнання цих положень недійсними з огляду на їх несправедливість, колегія суддів також відхиляє, оскільки такі аргументи не ґрунтуються на вимогах закону та спростовуються вищевикладеним.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, зводяться до суперечливого тлумачення норм матеріального права, незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи та ухваленні оскаржуваного рішення були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які, відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 грудня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: