Справа № 489/3342/19
Провадження № 22-ц/812/2014/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Бондаренко Т.З.,

суддів - Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №489/3342/19

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 05 жовтня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Коваленка І.В. в приміщенні того ж суду, за позовом

Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк»

до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про визнання договору про надання банківських послуг нікчемним ,

встановив:

У червні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги мотивував тим, що відповідачка звернулася до ПриватБанку про надання кредитних послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 01 липня 2011 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, що відповідає строку дії кредитної картки. Через неналежне виконання позичальницею грошових зобов`язань станом на 20 травня 2019 року утворилася заборгованість.

Тому посилаючись на вказане АТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у загальній сумі 30084,54 грн., яка складається із 13168,36 грн. заборгованості по тілу кредиту, 6614,26 грн. заборгованості за простроченим тілом кредиту, 0,00 грн. нарахованими відсотками, 7667,71 грн. пені за прострочене зобов`язання, 725,42 грн. пені за несвоєчасну сплату боргу на суму від 100,00 грн., а також 500,00 грн. штрафу (фіксована частина) та 1408,79 грн. штрафу (процентна складова).

В квітні 2020 року ОСОБА_1 подала до АТ КБ «ПриватБанк» зустрічний позов про визнання договору про надання банківських послуг нікчемним.

В обґрунтування зустрічного позову зазначила, що з урахуванням висновку Великої Палати Верховного Суду, наведеного у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку, які викладені на банківському сайті не можуть бути складовими договору про надання банківських послуг, який на думку банка є кредитним договором, оскільки вони не підписані позичальником.

Вважає, що заява б/н від 01 листопада 2011 року про отримання кредиту у розмірі 600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок є тільки підставою для визначення кредитодавцем можливості укладення кредитного договору про споживчий кредит, тому така заява не може бути частиною (складовою) договору про надання банківських послуг. Згідно Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі та має містити умови, визначені цим Законом. Вимоги до умов договору про споживчий кредит також визначені статтею 12 Закону України «Про споживче кредитування», а так як положенням вказаних законів договір про надання банківських послуг не відповідає, це є підставою встановлення в судовому порядку нікчемності такого договору.

Посилаючись на вказані доводи ОСОБА_1 просила договір про надання банківських послуг визнати нікчемним.

Рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 05 жовтня 2020 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за договором № б/н від 01 липня 2011 року, яка утворилася станом на 20 травня 2019 року та складається із 13168,36 грн. заборгованість за кредитом та 6614,26 грн. заборгованість простроченим тілом кредиту, всього 19782,62 грн. та розподілено судовий збір. В іншій частині позовних вимог Банка відмовлено. У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Рішення районного суду мотивовано тим, що сторони уклали кредитний договір у формі письмової заяви про встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок, що відповідає вимогам закону про додержання письмової форми договору кредиту та загальним принципам, як то свободи договору. Кредитними коштами відповідачка користувалася тривалий час, що підтверджується рухом коштів по рахунку. Оскільки сторони не узгодили умови нарахування процентів, пені та штрафу, а кредитні кошти відповідачкою не повернуто, судом стягнуто з останньої заборгованість лише за тілом кредиту, та не встановлено підстав для визнання договору нікчемним.

В апеляційній скарзі відповідачка просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні вимог Банка повністю відмовити, а її позов про визнання договору про надання банківських послуг нікчемним задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що районний суд залишав позов без руху, проте незважаючи на невиконання позивачем вимог суду позов не було повернуто, через що рішення суду є необґрунтованим. Також, апелянтом зазначено про безпідставність не застосуванням судом позовної давності про що відповідачем було заявлено в суді.

Крім цього, апелянт вважає, що суд безпідставно не врахував правові позиції викладені в постанові Великої Постанови Верховного Суду від 03 липня 2019 року стосовно того, що Умови та правила надання банківських послуг та тарифи Банку не можна вважати складовою частиною кредитного договору, а також що споживчий кредит регулюється Законом України «Про захист прав споживачів». За вказаним договором відповідачка фактично сплатила 24997 грн. 79 коп., тоді як кредитний договір, як зазначив позивач укладено на 600 грн., проте суд не звернув на вказане уваги.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частин 1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає в повній мірі.

Судом встановлено, що 01 липня 2011 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», на теперішній час Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», та відповідачем укладено договір б/н у вигляді Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, згідно з умовами якого позичальник отримала кредит у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідно до розрахунку позивача, через неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань станом на 20 травня 2019 року утворилася заборгованість у загальній сумі 30084,54 грн., яка складається із 13168,36 грн. заборгованості по тілу кредиту, 6614,26 грн. заборгованості за простроченим тілом кредиту, 0,00 грн. нарахованими відсотками, 7667,71 грн. пені за прострочене зобов`язання, 725,42 грн. пені за несвоєчасну сплату боргу на суму від 100,00 грн., а також 500,00 грн. штрафу (фіксована частина) та 1408,79 грн. штрафу (процентна складова).

Факт постійного користування кредитними коштами підтверджується випискою по картковому рахунку на ім`я відповідачки ОСОБА_1 за період з 19 березня 2013 року по 01 липня 2019 року (т.1 а.с. 49-55).

Довідкою банку підтверджується, що відповідачці були видані кредитні картки відповідно до укладеного кредитного договору за номерами 865539, терміном дії до серпня 2016 року; НОМЕР_1 , терміном дії до лютого 2017 року, НОМЕР_2 , терміном дії до травня 2020 року (т.1 а.с. 56).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.(стаття 1049 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Так, сторони підписали заяву № б/н від 01 липня 2011 року, згідно якої отримала кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, що відповідає строку дії кредитної картки.

Відповідно до наданої позивачем виписки по рахунку підтверджується факт отримання кредитних коштів та користування вказаними коштами до липня 2019 року.

Виписка по рахунку згідно Переліку типових документів, затверджених наказом Міністерством юстиції України від 12 квітня 2012 року №578/5, має статус первинного документу, а отже є належним та допустимим доказом по справі.

Так, аналізуючи рух коштів по особовому рахунку відповідачки, районний суд правильно зазначав, що ОСОБА_2 постійно користувалася кредитними коштами, оплачуючи покупки в магазинах, в інтернет магазинах, здійснюючи поповнення мобільного телефону, переведення грошових коштів тощо, а також здійснювала погашення заборгованості шляхом поповнення грошовими коштами кредиту картку. Останнє поповнення нею було здійснено 10 серпня 2018 на суму 263,57 грн.

Таким чином, письмова анкета-заява, яка підписана сторонами, та виписки по картковому рахунку, а також данні про отримання відповідачкою декількох кредитних карток, вказують на те, що між сторонами укладено кредитний договір, який тривалий час виконувався обома сторонами, а саме банк надавав доступ до кредитних коштів, а відповідачка їх отримувала та розпоряджалася на свій розсуд, та періодично погашала заборгованість. Таким, чином кредитний договір, укладений між сторонами, відповідає вимогам ст.ст. 1048,1054, 1055 ЦК України.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві позичальника від 01 липня 2011 року, на яку посилається банк у позовній заяві, яка підписана позичальником, базова процентна ставка за кредитним лімітом не встановлена, в зв`язку з чим діє процентна ставка встановлена законом.

Також в умовах договору, тобто в анкеті-заяві, не встановлена відповідальність сторін у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

У постанові від 28 березня 2018 році у справі 444/9519/12 (провадження №14-10цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами (заборгованість відсутня), пеню та штрафи.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 01 липня 2011 року, посилався на Умови та правила надання банківських послуг, тарифи банку як невід`ємні частини кредитного договору.

Разом із тим, районний суд надаючи оцінку таким доводам позивача, правильно зазначив, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови кредитування розуміла відповідач, була ознайомлена і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що не підписані Умови та Правила надання банківських послуг не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду також зазначала на мінливість Правил надання банківських послуг ПриватБанку, тому їх не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

За наведених обставин відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про належне повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Таким чином вимоги банку про стягнення заборгованості по нарахованих пені і штрафів за несвоєчасну сплату кредиту є безпідставними, так як додані до позовної заяви витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів банку, районний суд правильно розцінив, як не належний доказ.

В той же час, відповідно до вимог закону про платність кредиту у всіх випадках та встановлення обов`язку позичальника сплачувати проценти, вимоги позивача про стягнення нарахованої заборгованості за процентами за користування позиченими коштами, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст. 1048 ЦК України та ст. 625 ЦК України, позивачем не пред`явлено.

За такого районний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідачки нарахованих банком процентів не на підставі закону, а у відповідності до Умов та правил надання банківських послуг та Трифів Банку, а також пені та штрафу.

В той же час вирішуючи питання про стягнення з відповідачки заборгованості за тілом кредиту, районний суд правильно виходив з наданого банком розрахунку, відповідно до якого така заборгованість становить 13168,36 грн. та 6614,26 грн. заборгованості за простроченим тілом кредиту.

Такий висновок суду ґрунтується на правових висновках викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі за № 342/180/17.

Так, відповідачкою не надано розрахунку на спростування розрахунку наданого позивачем. Посилання відповідачки в апеляційній скарзі на невідповідність, на її погляд, в розрахунку банку цифр в колонках «витрати клієнтом кредитних коштів» де на дату 20 травня 2019 року зазначено цифри 0.00 та в колонці на цю ж дату «заборгованість за наданим кредитом» зазначено борг 26902, 15 грн. не можна прийняти до уваги, оскільки колонка «витрати клієнтом кредитних коштів» сформована цифрами за вказаний період, і не містить наростаючого підрахунку.

Також посилання відповідачки на неможливість перевірити розрахунок Банку через відсутність в Заяві-Анкеті конкретних сум наданого кредиту, підлягають відхиленню. Оскільки суми кредитних коштів зазначені в у Виписці руху коштів по рахунку, які відображені у відповідних колонках розрахунку Банку.

Інших заперечень щодо розрахунку Банку апеляційна скарга не містить.

За таких обставин, районний суд обґрунтовано задовольнив позовні вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту та стягнув таку заборгованість в розмірі 13168,36 грн. та 6614,26 грн.

Також районний суд дійшов обґрунтованого висновку щодо відхилення заяви відповідачки про пропуск позивачем строку позовної давності.

Так, відповідно до положень ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Вимогами частини другої статті 530 ЦК України, встановлено, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а відтак, банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Враховуючи, що в Заяві-Анкеті підписаної сторонами не передбачені строки погашення кредитної заборгованості, як зазначив суд і таке вбачається із руху коштів по рахунку користування кредитними коштами відбувалося постійно без обмеження строком, тому кредитор має право пред`явити такий позов в будь-який час, а за такого відсутні підстави і для застосування позовної давності.

В апеляційній скарзі відповідачка зазначає, що розрахунок заборгованості позивачем здійснено починаючи з 08 лютого 2013 року, проте, як вважає відповідачка за період з 08 лютого 2013 року по 04 червня 2016 року позовна давність порушена. З наведених вище причин з таким погодитись не можна. А саме, умовами кредитного договору не встановлено сторонами ні строків періодичних платежів ні строку дії договору, а тому кредитор має право вимагати борг у будь-який час.

Також посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не з`ясовано факт, що Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи Банку не можна вважати складовою кредитного договору, а також, що Заява Анкета від 01 листопада 2011 року не свідчить про прийняття позичальником запропонованих кредитором Умов та правила надання банківських послуг та Тарифи Банку , підлягають відхиленню, оскільки вони прямо суперечать змісту рішення районного суду, який саме з урахуванням цих обставини і відмовив Банку в задоволенні вимог про стягнення процентів, пені та штрафу.

Також є безпідставними посилання в апеляційній скарзі на порушення судом рішення Конституційного Суду України за №15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року щодо поширення Закону України «Про захист прав споживачів» на кредитні правовідносини, оскільки рішення суду не містить протилежних висновків.

Також, твердження апелянта щодо нікчемності кредитного договору відповідно до вимог ч. 2 ст. 1055 ЦК України, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки сторонами підписано кредитний договір у формі Анкети-Заяви, що і вказує на дотримання його письмової форми. За такого підлягають і відхиленню доводи апелянта стосовно застосування наслідків нікчемного правочину шляхом повернення відповідачці всіх сум сплачених за договором.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Так, за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Таким чином, в разі нікчемності правочину, ефективним способом захисту є, застосування правових наслідків, а не визнання правочину нікчемним.

Така позиція відповідає правовим висновкам, викладеним в Постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14, від 04 червня 2019 року за № 916/3156/17.

Таким чином, районним судом правильно проаналізовано умови укладеного договору, проте хоча суд не вказав на наведені обставини, його висновок про відмову в задоволенні зустрічного позову є правильним.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відповідність оскаржуваного рішення вимогам матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим відсутні підстави для його зміни чи скасування.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 05 жовтня 2020 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст. 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту 28 грудня 2020 року.

Судді: Т.З.Бондаренко

Т.В.Крамаренко

В.І.Темнікова