ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер справи 658/1046/19 Головуючий в 1 інстанції Терещенко О.Є.
Номер провадження 22-ц/819/147/20 Доповідач Орловська Н.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Орловської Н.В.

суддів Кутурланової О.В.

Майданіка В.В.

секретар Сікора О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 08 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , треті особи Виконавчий комітет Каховської міської ради Херсонської області, Бериславська районна державна адміністрація Херсонської області про усунення перешкод у праві користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

18 березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа виконавчий комітет Каховської міської ради Херсонської області про усунення перешкод у праві користування житловим будинком АДРЕСА_1 , який належить позивачеві на праві власності.

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що відповідач не є членом його сім`ї. Починаючи із травня 2017р. виселилась разом з її неповнолітніми діти із належного йому житлового будинку та постійно проживають у АДРЕСА_2 , де отримує державну допомогу на дітей, однак зберігає реєстрацію проживання у його житловому будинку, що є перешкодою у реалізації права власності на будинок та унеможливлює його продаж.

Вважає, що за правилами ст. 383,391 ЦК України захисту підлягає право на житловий будинок від порушень з боку відповідачів, які не є членами його сім`ї . При цьому зазначив, що у даному спорі не підлягають застосуванню норми ст. 405 ЦК України та ст. ст. 150,156 ЖК України, оскільки вони регулюють правовідносини власника житлового приміщення та членів його сім`ї, тоді як відповідачі не є членами його сім`ї.

Рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 08 листопада 2019р. у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що 16.02.2010р. ОСОБА_2 вселилась у житловий будинок, що належить позивачу із його на те згоди, як член сім`ї власника будинку після реєстрації шлюбу із ОСОБА_5 . Неповнолітні діти від дня народження постійно проживали і зареєстровані у цьому ж будинку та залишились проживати там і після смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач разом із неповнолітніми дітьми більше року не проживає за місцем реєстрації із поважних причин, а тому відсутні підстави для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням у будинку, належному позивачу за ст. 405 ЦК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та зазначає, що суд першої інстанції помилково керувався ст. 405 ЦК України та ст. 156 ЖК України, які поширюються на правовідносини між власником будинку і членами його сім`ї.

Проте, підставою заявлених вимог у позовній заяві вказано на ст. 383, 391 ЦК України, що підлягали застосуванню для захисту порушених прав позивача як власника будинку від порушень з боку відповідачів, які не належать до членів його сім`ї. Відповідач із дітьми добровільно висилилась із будинку, а тому втратили право користування житловим приміщенням. За відсутності правової підстави зберігають реєстрацію у зазначеному будинку, що перешкоджає власнику розпоряджатись належним йому майном.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Миргород О.І., який дії в інтересах ОСОБА_2 та за її дорученням в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посилається на безпідставність доводів апеляційної скарги та зазначає, що після реєстрації шлюбу із сином позивача ОСОБА_2 вселилась у житловий будинок за згодою власника у якості члена сім`ї останнього. Діти від народження проживали також у цьому будинку за місцем постійного проживання їх батьків. Після смерті чоловіка, ОСОБА_5 , позивач став чинити перешкоди у користуванні житлом та вигнав її та малолітніх дітей на вулицю, що стало підставою для її тимчасового проживання у м. Бериславі в будинку, що належить сім`ї матері відповідача, ОСОБА_6 . Житлові умови їх тимчасового проживання не відповідають встановленим житловим нормам, що позбавляє можливості для гармонійного розвитку дітей.

Просить залишити без задоволення апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідача, осіб, які приймають участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, колегією суддів встановлені такі обставини.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку загальною площею 77 кв.м, із яких житлова - 53,8 кв та господарських приміщень, розміщених у АДРЕСА_1 . ( а.с.5,6,51).

18.12.2009р. зареєстрований шлюб ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , після чого остання була зареєстрована за постійним місцем проживання чоловіка у спірному житловому будинку, належному на праві власності позивачеві.

Неповнолітні діти, ОСОБА_3 2010 р.н. та ОСОБА_4 від дня народження зареєстровані за місцем проживання і реєстрації батьків.

Як вбачається зі змісту заявленого позову та пояснень ОСОБА_1 під час розгляду справи, що судового захисту потребують порушені права власника житлового будинку, позбавленого можливості вільно розпоряджатись належним йому нерухомим майном із тих підстав, що відповідач та її неповнолітні діти не є членами його сім`ї, постійно проживають в м. Бериславі, однак зберігають реєстрацію у спірному житловому будинку за відсутності для цього правових підстав.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції визначає вичерпний перелік підстав, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом, здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я і моралі, захисту прав і свобод інших громадян та має бути необхідним у демократичному суспільстві.

Разом із тим, державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими, і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції.

Згідно конвекційних приписів, поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займає особа. Підлягають встановленню обставини, зокрема, чи є конкретне місце проживання «житлом», що підлягає захисту на підставі п.1 ст.8 Конвенції, а також залежить від фактичних обставин, у тому числі - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (п.40-44 рішення ЕСПЛ від 2.12.2010р. у справі «Кривицька, Кривичький проти України)

Враховуючи, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, таке втручання держави має переслідувати законну мету, здійснюватися відповідно до законодавства та має бути необхідним у демократичному суспільстві.

При цьому суд враховує, що навіть у разі припинення законного права на зайняття житлового приміщення, особа має право та те, щоб питання втрати відповідачем права користування житлом було оцінене на предмет співмірності із переслідуваною законом метою захисту прав власника цього житла із дотриманням принципів ст.8 Конвенції.

Разом із тим, слід також врахувати і права позивача, як власника житлового будинку, які захищені і статтею Першою протоколу Конвенції, де об`єднані всі права фізичної особи, що містять майнову цінність. Зокрема, Конвенцією закладений принцип мирного володіння майном, визначено умови та критерії обмеження і позбавлення права власності, а також право держави контролювати використання майна в загальних інтересах. Найбільша вимога цієї норми встановлює, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним, а також має забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

Враховуючи те, що позивач, як власник житлового будинку, не має нести непропорційний та надмірний тягар, тому завданням суду є з`ясування обставин щодо пропорційності інтересів власника та іншого приватного інтересу відповідача та її неповнолітніх дітей на користування житловим приміщення у згаданому домоволодінні.

Разом із тим, суд першої інстанції ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, керувався ч.2 ст. 405 ЦК України та виходив із того, що ОСОБА_2 та неповнолітні діти не проживають у спірному будинку із поважних причин, тоді як позивач ОСОБА_1 втрату права відповідача у користуванні житловим приміщенням пов`язував не з фактом тривалого (більше року) не проживання у його будинку, а саме із захистом свого права власності та вільного володіння нерухомим майном, що викликано обставинами припинення сервітуту, перелік яких визначений у ч.1 ст. 406 цього Кодексу.

Таким чином, апеляційний суд у цій справі, з метою встановлення наявності факту порушення прав власника, та можливої необхідності їх поновлення та усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, досліджує заявлені позивачем підстави припинення сервітуту та визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом.

У ході розгляду справи ОСОБА_1 зазначав, що спільне господарство із сином та його дружиною не вів, а із 2013р. він не проживав у належному йому будинку. Повернувся в будинок після смерті сина у квітні 2016р. Станом на цей час ОСОБА_2 не проживала у зазначеному будинку.

Під час апеляційного розгляду справи ОСОБА_2 вказаних обставин не спростувала та пояснила, що після смерті чоловіка поїхала до батьків у м. Берислав та повернулась у травні 2016 р., однак ОСОБА_1 не пустив її у свій будинок.

Отже, має місце спір щодо користування житловими приміщеннями у домоволодінні між власником житлового будинку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та її неповнолітніх дітей, які не є членами сім`ї власника будинку.

Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції, ст.319, чч.1, 2 ст.321 ЦК власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце.

Згідно ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону чи рішення суду.

Законодавче визначення поняття сім`ї встановлено у ст.3 СУ України та передбачає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї власника будинку належить особи, зазначені у ч.2 ст. 64 ЖК УРСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У випадку відсутності угоди між власником будинку і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила ст. 162 цього Кодексу.

У відповідності до ст.317 та ст. 319 ЦК України власникові належить право володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном. На зміст права власності не впливає місце проживання власника та місце знаходження його майна. Власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону, однак зобов`язаний при здійсненні своїх прав додержуватися моральних засад суспільства.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном.

Відповідно до стст.9, 156, 157 ЖК сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім`ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім`ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст.157 ЖК.

Передбачені стст.9, 156, 157 ЖК обмеження щодо виселення колишніх членів сім`ї власника не є порушенням права власності.

У разі виникнення спору між власником і членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст. 406 ЦК.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду з підстав припинення обставин, що були підставою для встановлення сервітуту, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений і в інших випадках, передбачених законом.

Саме лише посилання власника не неможливість вільного розпорядження своїм будинком через те, що відповідач зберігає право користування ним не свідчить про втрату власником володіння нерухомістю. (Постанова ВП ВС від 4.07.2018р. у справі № 353/1096/16ц).

В ході розгляду справи позивач стверджував, що ОСОБА_2 вселилась у належний йому будинок як дружина його сина, ОСОБА_5 , який проживав у вказаному житловому будинку, як член сім`ї власника. Їх малолітні діти від дня народження також проживали і були зареєстровані у цьому ж будинку. В цей період часу був визначений порядок користування житловими приміщеннями, за яким позивач займав окреме приміщення в будинку. Стверджує, що спільне господарство із сім`єю сина не вів. У лютому 2013 році виїхав із вказаного будинку та був знятий із реєстрації у ньому. Вказані обставини відображені в домовій книзі щодо реєстрації місця проживання позивача у власному будинку (а.с.9, 10-13). Фактично позивач проживав без реєстрації у с. Балашово Іванівського району Херсонської області та повернувся лише на час смерті сина, у квітні 2016р. Крім того зазначив, із часу його переїзду у лютому місяці 2013р. за іншим місцем проживання із сім`єю сина та відповідачем спільне господарство не вів. Крім того, сама відповідач із 2015р. у вказаному будинку не проживала.

Відповідач ОСОБА_2 зазначила в ході апеляційного розгляду, що у період свого проживання у спірному будинку із 2010 по 2015р. не працювала, оскільки була зайнята доглядом за дітьми до досягнення найменшою дитиною трьох років. Починаючи із 2015р. виїздила за межі м. Каховка до місця виконання сезонних сільськогосподарських робіт, офіційно працевлаштована не була. Після смерті чоловіка ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , поїхала до батьків в м. Берислав, а після повернення у травні 2016р. ОСОБА_1 не пустив її проживати у належний йому житловий будинок, а тому вона переїхала в будинок до батьків, де проживає із дітьми без реєстрації. Починаючи із травня 2017р. по березень 2020р. в м. Бериславі за місцем фактичного проживання працювала поваром в кафе, а діти відвідують навчальні заклади за місцем фактичного проживання.

Крім того, із наявних у справі письмових доказів вбачається, що ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_2 ) є співвласником трикімнатної квартири в будинку АДРЕСА_3 , де фактично проживає разом із дітьми, про що на її звернення видана довідка виконкому Бериславської міської ради від 18.10.2017р. ( а.с. 15, 83-86,112).

Також сторони визнали, що із часу фактичного виселення відповідача у спірному будинку відсутні належні відповідачці речі.

За викладених фактичних обставин, доводів і заперечень сторін та з врахуванням наявних у справі письмових доказів слід дійти висновку, що відповідач вселилась у будинок, належний позивачеві, як член сім`ї власника будинку. Оскільки позивач не проживав у належному йому будинку із лютого 2013, відповідач та неповнолітні діти членами сім`ї власника будинку не були. Після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідач в силу ст.9 та ч.4 ст.156 ЖК України на законних підставах зберігала право користування житловим приміщенням у спірному будинку.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають із ним і ведуть із ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь- який час.

При розгляді такого спору суд має встановити баланс інтересів сторін. Апеляційний суд враховує, що відповідач з часу свого виселення із спірного житлового будинку постійно проживає у квартирі, 1/5 частка якої належить їй на праві власності у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Саме це місце проживання від травня 2017р є постійним місцем проживання, і жодних дій щодо забезпечення та реалізації свого права на користування житловим приміщенням у будинку, що належить на праві власності позивачу, ОСОБА_2 не вчиняла, витрат по утриманню будинку не несла.

Натомість позивач, як власник будинку, вперше заявив вимогу щодо захисту свого права власності лише 18.03.2019р. та вказував на те, що правові підстави користування житловим приміщенням відповідачем, яка не є членом його сім`ї, припинились, оскільки остання має у власності інше житло, де постійно проживає.

У даній справі припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає принципу пропорційності у розумінні положень ст. 8 Конвенції, з огляду на те, що між сторонами спору склались неприязні стосунки, відповідач має у власності частку у спільній частковій власності на квартиру, де фактично проживає протягом тривалого часу із травня 2017р.

Сам лише факт, що вказане житло не забезпечує у повній мірі житлових потреб усіх співвласників квартири та членів їх сімей у розумінні забезпечення житловим приміщенням у розмірі, що має відповідати нормам забезпечення у даній місцевості, є непропорційним обмеженням прав ОСОБА_1 на вільне володіння належним йому будинком у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Крім того, суд враховує, що у запереченнях на позовні вимоги щодо припинення сервітуту та можливе збереження права користування житловим будинком ОСОБА_2 посилалась на свої наміри відновити приязні відносини із позивачем у майбутньому, хоча жодних дій для реалізації своїх намірів не здійснила.

Таким чином, у справі, що переглядається, інтереси позивача, як власника житла, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, як користувача житловим приміщенням у цьому будинку, у якого припинились правові підстави користування чужим майном, та який має у власності інше житло, а тому слід дійти висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню із викладених вище підстав.

Не спростовує цей висновок і та обставина, що неповнолітні діти зареєстровані у спірному будинку та за висновком органу опіки і піклування потребують кращих умов проживання, оскільки у відповідності до ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання дітей до 10 років є місце проживання їх батьків, або одного із них із ким вони проживають. Оскільки спірний житловий будинок не є місцем постійного проживання відповідача, а ОСОБА_1 не має обов`язку забезпечувати житловим приміщенням відповідача та її неповнолітніх дітей, тому належний позивачеві будинок не може бути місцем їх проживання.

Оскільки суд першої інстанції вказаних обставин не врахував, не надав належної оцінки наявним у справі письмовим доказам, а тому дійшов своїх висновків у порушення норм матеріального і процесуального права, що є підставою для скасування постановленого ним рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог із викладених у мотивувальній частині правових підстав.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені позивачем витрати по сплаті судового збору в суд першої та апеляційної інстанції в загальній сумі 1921,00 грн. підлягають стягненню з відповідача.

На підстав викладеного, ст. 391, 406 ЦК України, ст. 156 ЖК України, керуючись ст.ст. 141,367,376 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 08 листопада 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 та неповнолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати в сумі 1921,00 грн. (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна грн. 00 коп.)

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 28 грудня 2020 року.

Головуючий ________________ Н.В.Орловська

Судді: ________________ О.В.Кутурланова

________________ В.В.Майданік