Справа № 522/8179/19
Провадження № 2/522/3045/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2020 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Чернявської Л.М.,

за участі секретарі судового засідання Пейкова О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Приватне акціонерне товариство «Страхова Компанія «АХА СТРАХУВАННЯ» про стягнення матеріальних збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИВ:

15 травня 2019 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Приватне акціонерне товариство «Страхова Компанія «АХА СТРАХУВАННЯ» про стягнення матеріальних збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в сумі 173970,59 грн.

Позивач в обґрунтування своєї позовної заяви посилається на те, що 02 липня 2018 року близько 10 годині 00 хвилин мала місце дорожньо-транспортна пригода в якій ОСОБА_2 керуючи автомобілем марки Lexus RX, державний номерний знак НОМЕР_1 , в місті Одесі по вулиці Велика Арнаутська, не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем марки TOYOTA, державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 , який зупинився (рухався) попереду, внаслідок удару автомобіль (відкинуло) штовхнуло в попереду стоячий автомобіль марки FAW НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_3 . Під час ДТП автомобіль ОСОБА_1 отримав механічні пошкодження. Згідно постанови Приморського районного суду м. Одеси від 15.08.2018 року вказана ДТП сталась внаслідок порушення водієм ОСОБА_2 п.п. 12.1, 13.1 ПДР.

При цьому, 30.10.2017 року між ОСОБА_2 та АТ «СК «АХА СТРАХУВАННЯ» було укладено Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АМ/2197066, відповідно до якого було застраховано цивільно-правову відповідальність ОСОБА_2 та укладено Договір добровільного страхування цивільної відповідальності № 368979гд7о від 20.11.2017 р. між Відповідачем та Третьою особою. На підставі вищезазначених полісів позивачеві було сплачено страхове відшкодування за даною ДТП у загальному розмірі 120 058,55 грн., що підтверджується виписками по рахунку в ПАО «Банк Восток» щодо Отримувача ОСОБА_1 . Однак, відповідно до довідки зі станції технічного обслуговування, на якій здійснювався ремонт транспортного засобу після ДТП від 16.11.2018р., акту № 1611 від 16.11.2018 року виконаних робіт (надання послуг) вартість ремонту, пошкодженого транспортного засобу склала 294029,14 (двісті дев`яносто чотири тисячі двадцять дев`ять 14 копійок) гривень, тобто є вартістю реальних збитків, які зазнала та сплатила ОСОБА_1 . За змістом Звіту з визначення вартості матеріальних збитків колісного транспортного засобу № 25-07-18 від 20.07.18р. вартість ремонту автомобіля ОСОБА_1 складає 294 029.14 грн., що є реальними збитками, які позивач понесла в результаті ДТП.

Ухвалою суду від 03 червня 2019 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання.

18 жовтня 2019 року згідно протоколу судового засідання закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті.

Відзив на позовну заяву від сторони відповідача не надходив.

16 грудня 2020 року представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Баєнко Я.В. подано до суду заяву про проведення розгляду справи за відсутності позивача. Зазначив, що позов підтримує в повному обсязі та не заперечує проти проголошення заочного рішення.

Сторони про час, дату і місце судового засідання повідомлялись належним чином, в судове засідання не з`явились.

Суд у зв`язку з неявкою сторін, розглянув справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів.

Судом справа розглянута за відсутності сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказів в заочному порядку відповідно до положень ст. 281 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд приходить наступного.

Судом встановлено, що 02 липня 2018 року близько 10 годині 00 хвилин ОСОБА_2 керуючи автомобілем марки Lexus RX, державний номерний знак НОМЕР_1 , в місті Одесі по вулиці Велика Арнаутська, не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем марки TOYOTA, державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 , який зупинився (рухався) попереду, внаслідок удару автомобіль (відкинуло) штовхнуло в попереду стоячий автомобіль марки FAW НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_3 . Під час ДТП автомобіль ОСОБА_1 отримав механічні пошкодження.

Постановою судді Приморського районного суду м. Одеси від 02.08.2018 р. (справа № 522/13260/18) ОСОБА_2 визнано винним у скоєні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави в розмірі 340 грн. Тобто, згідно постанови Приморського районного суду м. Одеси від 02.08.2018 року вказана ДТП сталась внаслідок порушення водієм ОСОБА_2 п.п. 12.1, 13.1 ПДР.

Разом з тим, 30.10.2017 року між ОСОБА_2 та АТ «СК «АХА СТРАХУВАННЯ» було укладено Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АМ/2197066, відповідно до якого було застраховано цивільно-правову відповідальність ОСОБА_2 та укладено Договір добровільного страхування цивільної відповідальності № 368979гд7о від 20.11.2017 р. між ОСОБА_2 та АТ «СК «АХА СТРАХУВАННЯ». Відповідно до вищезазначених договорів було застраховано автомобіль марки Lexus RX, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Так, цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу Lexus RX, державний номерний знак НОМЕР_1 застрахована АТ «СК «АХА СТРАХУВАННЯ».

В порядку п. 2.1 п. 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми нього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Так, згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Стаття 1172 ЦК України встановлює, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до роз`яснень, які надані у п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 4 від 01.03.2013 р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

На підставі вищевказаних договорів позивачеві третьою особою було сплачено страхове відшкодування за даною ДТП у загальному розмірі 120 058,55 грн., що підтверджується виписками по рахунку в ПАО «Банк Восток» щодо Отримувача ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки зі станції технічного обслуговування, на якій здійснювався ремонт транспортного засобу після ДТП від 16.11.2018р., акту № 1611 від 16.11.2018 року виконаних робіт (надання послуг) вартість ремонту, пошкодженого транспортного засобу склала 294029,14 (двісті дев`яносто чотири тисячі двадцять дев`ять 14 копійок) гривень, тобто є вартістю реальних збитків, які зазнала та сплатила ОСОБА_1 .

За змістом Звіту з визначення вартості матеріальних збитків колісного транспортного засобу № 25-07-18 від 20.07.18р. вартість ремонту автомобіля складає 294 029.14 грн.

Згідно правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) від 4 липня 2018 року, обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Відповідачем повинно бути сплачено позивачеві як потерпілій особі різницю між фактичним розміром майнової шкоди і фактично виплаченої позивачеві суми страхового відшкодування.

Тому, реальні збитки, які не можуть бути відшкодовані третьою особою за договором страхування, - обов`язково відшкодовуються відповідачем в порядку ст. 1181 ЦК в якості матеріальної шкоди, завданої в результаті ДТП.

Оскільки вину відповідача в ДТП було встановлено відповідною постановою суду, тому відповідальним за заподіяну в результаті ДТП шкоду є відповідач. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України «збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки)».

Відтак, різниця між реальними збитками, завданими позивачеві внаслідок ДТП та суми отриманого позивачем страхового відшкодування складає 173 970,59 грн.

За змістом статті 1194 ЦК особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність (Відповідач), у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страхової виплати (страхового відшкодування).

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 1187 ЦК України джерелами підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утримання диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до вимог статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:

1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою;

2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується;

3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема. Шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

З огляду на зазначені положення ЦК України факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання.

У відповідності до вимог ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Пунктом 2 частини 4 Постанови Пленуму ВСУ № 6 від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовам про відшкодування шкоди» передбачено, що володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатація джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Відповідно до п.п. 407, 14-17 Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» - розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Відповідно до частини першої статті 1187 джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а такою діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Оскільки зазначена норма не містить вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки (видів підвищеної небезпечної діяльності), суд, беручи до уваги особливі властивості предметів, речовин або інших об`єктів, що використовуються в процесі діяльності, має право визнати джерелом підвищеної небезпек також й іншу діяльність. До цих особливих властивостей слід відносити створення підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ними з боку людей.

Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, передбачених статтею 1166 ЦК, особою, яка її завдала (наприклад, коли пасажир, відчиняючи двері автомобіля, що не рухався, спричинив тілесні ушкодження особі, яка проходила поруч). Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Якщо особа під керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

Питання про те, чи є допущена потерпілим грубою необережністю (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Оскільки відповідно до статті 3 Закону № 1961-ІV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-ІV обов`язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-ІV обов`язку з`ясовується судом першої інстанції, у зв`язку із чим до участі у справі, може, але не обов`язково, бути залучений страховик.

Розмір страхового відшкодування страховик узгоджує з особою, яка має право на отримання відшкодування, проте страховик самостійно приймає рішення про здійснення чи відмову в здійсненні страхового відшкодування (статті 36, 37 Закону № 1961-IV). При цьому розмір страхової виплати (страхового відшкодування) з особою, яка завдала шкоди, страховик за законом узгоджувати не зобов`язаний, хоча цей розмір безпосередньо впливає на обсяг відповідальності особи, яка завдала шкоди, за статтею 1194 ЦК України.

Сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому, договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам внаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас, така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування, в якому потерпілий, так само має право вимоги до боржника в договірному зобов`язанні ним є страховик.

Якщо відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків). У разі якщо на час виконання рішення суду про відшкодування шкоди, виправлення пошкодження за одержані за рішенням суду кошти зросли ціна на майна або роботи, на придбання чи проведення яких було присуджено відшкодування, потерпілий із цих підстав може заявити додаткові вимоги до особи, відповідальної за шкоду, якщо не було його вини в тому, що виконання проводилося вже після зростання цін та тарифів.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у справі № 6-2808цс15 від 20.01.2016 року, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні.

Також, Верховний Суд України визначив, що зобов`язання, яке виникло у відповідних правовідносинах, є деліктним, а отже, первісним, основним зобов`язанням в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди.

Судом встановлено, що позивачу, як власнику автомобіля TOYOTA, державний номерний знак НОМЕР_2 заподіяно матеріальну шкоду внаслідок ДТП з вини водія ОСОБА_2 .

Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Вищезазначений правовий висновок був неодноразово підтриманий Верховним судом України і в інших справах, наприклад, у постановах: № 6-725цс16 від 14.08.2016 року; № 756/12292/14-ц від 26.10.2016 року; № 760/25782/14-ц від 21.12.2016 року.

Крім того, Верховний Суд також підтримується такої позиції у наступних постановах: № 553/219/16-ц від 06.02.2018 року; № 760/4117/16-ц від 07.02.2018 року; № 344/10730/15-ц від 14.02.2018 року; № 642/9163/15 від 19.02.2018 року; № 296/9478/13-ц від 12.03.2018 року; № 910/7496/17 від 15.03.2018 року; № 296/587/17 від 28.03.2018 року; № 761/30666/16-ц від 12.04.2018 року; № 753/13595/15-ц від 18.04.2018 року; № 678/20/16-ц від 25.04.2018 року; № 910/9029/17 від 27.04.2018 року; № 352/2740/14-ц від 02.05.2018 року; № 381/394/17 від 30.05.2018 року; № 541/3258/15-ц від 13.06.2018 року; № 761/34627/16-ц від 27.06.2018 року; № 750/9590/16-ц від 02.07.2018 року.

Відповідно до пункту 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Окрім того, аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен довести факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

За таких обставин, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтованими та задовольняє їх в повному обсязі.

Крім того, в поряду ст. 141 ЦПК України, на користь позивача підлягають стягненню з відповідача 1739,72 гривень судового збору, сплаченого позивачем при подачі позовної заяви.

На підставі викладеного, керуючись 22, 386, 1172, 1187, 1191, 1194 ЦК України, ст.ст. 141, 263-265, 282, 353 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Приватне акціонерне товариство «Страхова Компанія «АХА СТРАХУВАННЯ» про стягнення матеріальних збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_2 / АДРЕСА_3 ) грошову суму у розмірі 173 970,59 грн. (сто сімдесят три тисячі дев`ятсот сімдесят) гривень 59 копійок, в якості відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та суму сплаченого судового збору в розмірі 1739,72 грн. (одна тисяча сімсот тридцять дев`ять) гривень 72 копійки.

Рішення може бути оскаржено позивачем до апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів.

Рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти д нів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено та підписано 28 грудня 2020 року.

Суддя Л. М. Чернявська