Справа № 454/3012/19 Головуючий у 1 інстанції: Фарина Л.Ю.
Провадження № 22-ц/811/1213/20 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Савуляка Р.В.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 25 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення 3% річних та втрат від інфляційних процесів,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення з відповідача 12 261,70 грн, що складається із 3% річних та втрат від інфляційних процесів за період з 01.11.2016 по 01.11.2019.

В обгрунтування своїх вимог зазначає, що згідно рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 26.06.2012 у справі №1327/1614/2012 вирішено стягнути з ОСОБА_5 на користь позивача 29 484,55грн завданої шкоди та 395,00грн судового збору. Вказане рішення набрало законної сили і на момент звернення із даним позовом не було виконане. Згідно вимог ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, зобов`язаний сплатити суму боргу із урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , кошти у розмірі 12261,70грн (дванадцять тисяч двісті шістдесят одна гривня 70коп.), які складаються з: 2655,63грн три відсотки річних та 9 606,07грн. втрат від інфляційних процесів за період з 01.11.2016 по 01.11.2019.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Звертає увагу на те, що відповідно до п.2 ч.1 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження», яка діяла на той час, строк пред`явлення виконавчого документа до виконання становив один рік. Зазначає, що даний позов заявлено після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документу. Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Згідно ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не повністю відповідає.

Судом установлено, що рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 26.06.2012 у справі № 1327/1614/2012 стягнуто з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_3 29 484 грн 55 коп. завданої шкоди.

На виконання рішення суду було видано виконавчий лист, який перебував на примусовому виконанні в Сокальському РВДВС ГТУЮ у Львівській області.

У грудні 2015 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності майна у боржника ,на яке можна було б звернути стягнення. Дана постанова стягувачем не оскаржувалась.

18 квітня 2018 року начальник Сокальського РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області звернувся до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа у справі № 1327/1614/2012.

Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 30 травня 2018 року заяву задоволено. Ухвалено видати начальнику Сокальського районного ВДВС ГТУЮ у Львівській області Семенюку А.В. дублікат виконавчого листа, виданого на підставі рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 26 червня 2012 року у справі № 1327/1614/2012.

Постановою Львівського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 30 травня 2018 року скасовано та прийнято нове рішення, яким відмовлено у задоволенні заяви про видачу дубліката виконавчого листа у справі №1327/1614/2012, виданого 28 січня 2013 року Червоноградським міським судом Львівської області (а.с.36-37). Судове рішення у даній справі в касаційному порядку не оскаржувалось.

Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 21 травня 2019 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_3 ОСОБА_6 про поновлення пропущеного строку та видачу дублікату виконавчого листа № 1327/1614/2012 відмовлено (а.с.46). Ухвала суду набрала законної сили, в апеляційному порядку не оскаржена.

Також з матеріалів справи убачається, що рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 26.06.2012 у справі № 1327/1614/2012 на даний час не виконано.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що із поданих позивачем доказів та доводів встановлено достатність підстав вважати, що внаслідок невиконання рішення суду від 26 червеня 2012 року відповідач має боргове зобов`язання перед позивачем, а тому має відшкодовувати 3% річних та інфляційні втрати, які обраховано позивачем у межах строку позовної давності.

Проте з такими висновками суду погодитись не можна.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина друга статті 509 ЦК України).

Згідно із положеннями частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що зобов`язання, яке виникло із рішення суду про відшкодування шкоди, є грошовим.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч.1 ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

Тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що:

(1) натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном;

(2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;

(3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) зроблено висновок, що «натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку».

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18) зробила висновок про те, що «виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону».

Ураховуючи, що судовими рішеннями у даній справі, які набрали законної сили, відмовлено стягувачу у видачі дубліката виконавчого документа та поновленні строку для пред`явлення його до виконання, тобто його вимоги, які виникли на підставі рішення суду, не можуть бути захищені в судовому (примусовому) порядку, між сторонами виникло натуральне зобов`язання, до якого безпідставно судом першої інстанції застосовано положення статті 625 ЦК України.

При цьому, посилання суду першої інстанції на правовий висновок сформульований Верховним Судом України в постанові від 26 квітня 2017 року у справі № 3-1522гс16, який надано за обставинами справи, відмінними від обставин даної справи (у справі, яка переглядалася Верховним Судом України було відсутнє натуральне зобов`язання), є некоректним.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина друга статті 376 ЦПК України).

Відтак, оскаржуване рішення слід скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 25 лютого 2020 року скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення 12 261,70 грн, що складається із 3% річних та втрат від інфляційних процесів за період з 01.11.2016 по 01.11.2019 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 30.10.2020

Головуючий

Судді