Справа № 459/3204/19 Головуючий у 1 інстанції: Рудаков Д.І.
Провадження № 22-ц/811/1029/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Шеремети Н.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Шахта Надія» на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 05 лютого 2020 року в складі судді Рудакова Д.І. у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Шахта Надія» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та стягнення моральної шкоди,-

встановила:

У листопаді 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПрАТ «Шахта Надія» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та стягнення моральної шкоди, просив стягнути з відповідача на свою користь 40 791,08 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 5 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Вимоги обґрунтовував тим, що у період з 12 січня 2009 року по 05 липня 2019 року перебував у трудових відносинах з ПрАТ «Шахта «Надія». 05 липня 2019 року звільнений по власній ініціативі, відповідно до ст. 38 КЗпП України. Згідно із довідкою відповідача № 201 від 29.08.2019, у зв`язку із звільненням йому нараховано до виплати 55 753,23 грн. Дану заборгованість погашено через два місяці з моменту звільнення, а саме 05.09.2019 року.

Внаслідок затримки виплати заробітної плати відчував себе вкрай принижено, зазнав моральних страждань. Стверджує, що сумлінно пропрацював десять років на ПрАТ «Шахта «Надія», завжди чесно і віддано виконував вказівки керівництва. На даний момент, його дружина перебуває у декретній відпустці, і він є єдиним членом сім`ї, котрий приносить дохід у сім`ю. Вказує, що є батьком двох неповнолітніх дітей (7 місяців та 8 років). Тому йому було вкрай важко у ситуації, яка склалась внаслідок затримки відповідачем виплат, пов`язаних із звільненням. Вимушений принижуватись та позичати кошти для потреб сім`ї. Просив позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 05 лютого 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» на користь ОСОБА_1 38 768,71 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку та 1 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» на користь ОСОБА_1 650,56 грн. сплаченого судового збору.

Рішення суду оскаржив відповідач ПрАТ «Шахта Надія», не погоджується з оскаржуваним рішенням та вважає таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права, ненаданням належної оцінки матеріалам справи та неповним з`ясуванням обставин справи.

Стверджує, що позивач звернувся до суду з порушенням тримісячного строку (ст. 233 КЗпП України) з дня, коли він дізнався, або повинен був дізнатися про порушення свого права, оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не є основною чи додатковою заробітною платою.

Крім цього, не погоджується з визначеною судом кількістю днів прострочення, вважає, що таких не 44, а 42, тому розмір середньомісячної заробітної плати обчислено неправильно.

Звертає увагу на те, що згідно із ст. 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за наявності вини власника. При цьому, затримка виплати заробітної плати не була по вині підприємства, а є форс-мажорною обставиною, зокрема, не видобуто вугілля, необхідного для вчасної виплати 100% заробітної плати відповідачу, тобто заперечення позовних вимог в цій частині аргументовані зупинкою вуглевидобутку.

Також, не погоджується з рішенням в частині стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено факту спричинення моральної шкоди.

Просить скасувати рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 05 лютого 2020 року в повному обсязі та ухвалити у справі нове рішення, яким відмовити позивачу у позові в повному обсязі. Судові витрати стягнути з позивача.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку, розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог місцевий суд дійшов висновку, що оскільки відповідач у день звільнення позивача не провів з останнім розрахунок, позовні вимоги є підставними.

Виходячи з 44 робочих днів затримки та розрахованої відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, середньоденної заробітної плати, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 38768,71 грн., як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Покликаючись на рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012, суд не взяв до уваги твердження представника відповідача стосовно пропущення позивачем строку на звернення до суду із таким позовом.

При цьому, суд погодився з позивачем у тому, що не проведення з ним розрахунку протягом тривалого часу після звільнення призвело до погіршення матеріального становища його сім`ї, відтак має місце доведений фат спричинення позивачеві відповідачем моральної шкоди, однак вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, судом ураховано глибину, тривалість, характер моральних страждань позивача та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку, що сума компенсації спричиненої позивачеві моральної шкоди складає 1000,00 грн., а вимога про стягнення 5 000,00 грн. є завищеною і не відповідає тяжкості та характеру завданої позивачеві шкоди.

Зважаючи на те, що рішення суду оскаржується відповідачем та тільки в частині задоволених позовних вимог, колегія суддів за правилами ст. 367 ЦПК України, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в іншій частині не перевіряє.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП України).

Згідно із частиною 2 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст.ст. 2-1, 5-1 КЗпП України держава забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин, крім цього, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 12.01.2009 по 05.07.2019 перебував у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується копією трудової книжки та копією Наказу № 08-К від 20.01.2009 (а.с. 6, 7).

Наказом ПрТ «Шахта «Надія» Міністерства енергетики та вугільної промисловості №144-к від 05.07.2019 ОСОБА_1 таб.455 гірника підземного 3 розряду дільниці № 1 05.07.2019 року звільнений по ініціативі працівника, на підставі ст. 38 КЗпП України. Підстава: заява ОСОБА_1 (а.с. 8).

Наказом Міністра енергетики та захисту довкілля України № 535 від 23.12.2019 змінено тип публічного акціонерного товариства «Шахта «Надія» з публічного на приватне та перейменовано його в Приватне акціонерне товариство «Шахта Надія» (а.с. 72).

21.08.2019 позивач звертався із заявою до Головного управління Держпраці у Львівській області про несвоєчасну виплату йому коштів при звільненні (а.с. 13-14).

Цього ж дня позивач звернувся із заявою до ПАТ «Шахта «Надія» з вимогою про надання йому довідки про заробітну плату, копії наказів та інформацію про виплати, які були проведені у зв`язку з його звільненням (а.с. 15, 16).

18.10.2019 позивач повторно звертався до Головного управління Держпраці у Львівській області (а.с. 17).

Згідно листа Головного управління Держпраці у Львівській області від 01.11.2019 № 11303/4/14-04 ОСОБА_1 повідомлено, що питання порушення адміністрацією Шахти строків виплати, в тому числі сум належних при звільненні, неодноразово вивчалося Управлінням та встановлено порушення ч. 1 ст. 116 КЗпП України. 09.08.2020 у товаристві проведено захід державного контролю з метою виконання вимог винесеного припису попередньому керівнику Шахти та встановлено, що станом на 09.08.2020 не виплачені усі належні при звільненні кошти працівникам, яких звільнено з роботи впродовж червня-липня 2019 року, в тому числі і ОСОБА_1 (а.с. 63).

Таким чином, беззаперечним є той факт, що при звільненні 05.07.2019 позивач ОСОБА_1 не отримав всіх сум, що належалися йому від підприємства, що свідчить про порушення відповідачем ч. 1 ст. 116 КЗпП України.

Згідно скріншоту повідомлення від ПАТ «Державний ощадний банк України», зарахування заробітної плати за липень 2019 року позивачу проведено 05.09.2019. Сума нарахування 55753,23 грн. (а.с. 11).

Про відповідний вид та суму нарахування зазначено у листі ПАТ «Шахта «Надія» № 201 від 29.08.2019 (а.с. 9-10).

Звертаючись з позовними вимогами позивач ОСОБА_1 зазначав, що його трудові права є порушені у зв`язку затримкою розрахунку, чим завдано також моральну шкоду, яку із середнім заробітком за час затримки розрахунку, просив стягнути в примусовому порядку з відповідача.

Заперечуючи позовні вимоги, як і фактично у доводах апеляційної скарги, сторона відповідача не спростовує зазначені позивачем обставини та правовідносини, які між ними склалися, звертає увагу на відсутність вини відповідача у затримці відповідних виплат та покликається форс-мажорні обставини. До відзиву подані довідки про заборгованість ПАТ «Шахта «Надія» за спожиту електроенергію, попередження про припинення постачання такої, щодо видобутку вугілля у шахті (а.с. 37-51).

Перевіряючи оскаржуване рішення колегія суддів виходить із такого.

Згідно з ч. 1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, а нормами ст. 46 Конституції України передбачено право на соціальний захист, що включає право на забезпечення безробіття з незалежних від них обставин.

Відповідно до ч. 5 ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Натомість, як вбачається із листа Головного управління Держпраці у Львівській області, адміністрацією шахти не виплачені відповідні кошти працівникам, яких звільнено з роботи, зокрема в продовж червня-липня 2019 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1 ст. 117 КЗпП України).

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таке роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. 117, 237-1 цього Кодексу.

При цьому, визначальним для доведення позову є такі юридично значимі обставини: невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Обставини дотримання трудового законодавства при звільненні працівника в силу ст. ст. 12, 81 ЦПК України та норм КЗпП України має довести саме роботодавець.

Як вже зазначалось, відповідач не спростовує факт проведення розрахунку з позивачем 05.09.2019, при цьому його доводи в частині форс-мажорних обставин та відсутності коштів, як слідує із зазначеного вище, не може виключати його відповідальності.

Крім цього, відповідачем не надано доказів того, що ним здійснено всі залежні від нього заходи, для проведення розрахунку з позивачем, який звільнився за власним бажанням та не має інших джерел доходу, а ніж заробітна плата, згідно долучених копій відповідних свідоцтв, одружений та виховує двох малолітніх дітей.

В цьому контексті, також необхідно мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах.

Враховуючи наведене, відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку, оскільки не провів з працівником розрахунку в день звільнення.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок).

Згідно зазначеного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з довідки № 284 від 03.12.2019 ОСОБА_1 отримав за травень 2019 року 9815,85 грн. (13 р.д.), червень 2019 року 20141,79 грн. (21 р.д.) (а.с. 12).

Таким чином, у травні та червні 2019 року сумарно було 34 робочі дні.

При цьому, середньоденна заробітна плата становить 881,11 грн., 9815,85 грн. (травень 2019 року) + 20141,79 грн. (червень 2019 року) / 34 робочі дні за 2 місяці.

Разом з цим, суд першої інстанції помилково для визначення середнього заробітку за час затримки розрахунку включив зазначені позивачем 44 робочі дні, не перевіривши цього факту, оскільки за період затримки розрахунку з 05.07.2019 по 05.09.2019 робочих днів було 42.

Враховуючи наведене, середній заробіток за час затримки розрахунку з позивачем становить 37006,62 грн. (881,11 грн.*42).

Неправильний підхід суду першої інстанції у розрахунку кількості днів затримки та середньоденної заробітної плати став наслідком стягнення необґрунтованої суми з відповідача, що свідчить про часткову підставність доводів скарги та необхідність зміни оскаржуваного рішення в цій частині, що має наслідком і зміну розподілу судових витрат.

Крім цього, статтями 16 та 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зважаючи на те, що в судовому порядку встановлено, що відповідач порушив трудові права позивача провів розрахунок з позивачем з порушенням вимог закону, чим заподіяв йому моральних страждань, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, з врахуванням десятирічної роботи у відповідача, його сімейного статусу, при цьому, розмір такої визначений судом першої інстанції в сумі 1000 грн. відповідає засадам розумності та справедливості та є еквівалентним завданим моральним стражданням.

Що стосується доводів апеляційної скарги про пропуск позивачем строку звернення до суду, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, відтак працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку та розділяє в цьому контексті покликання суду на Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України колегія суддів вирішує питання судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Шахта Надія» задовольнити частково.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 05 лютого 2020 року в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» на користь ОСОБА_1 38 768,71 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку та судового збору змінити, стягнувши з Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 37006 (тридцять сім тисяч шість) гривень 62 копійок.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» на користь ОСОБА_1 640 (шістсот сорок) гривень 33 копійок сплаченого судового збору за подання позову.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» 104 (сто чотири) гривень 78 копійок сплачених за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 06 жовтня 2020 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

Н.О. Шеремета