Справа №461/9239/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2020 року місто Львів

Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Собко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Галицької митниці Держмитслужби (79000, м. Львів, вул. Костюшка, 1), Державної казначейської служби України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6) про відшкодування моральної шкоди,

встановив:

позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 23 615, 00 гривень моральної шкоди, заподіяної незаконним рішенням Галицької митниці Держмитслужби.

Обґрунтовуючи позов покликається на те, що у зв`язку з незаконним притягненням до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу 113 442,30 гривень, згідно постанови в справі про порушення митних правил №4067/20900/19 від 26.11.2019 року за ст.485 МК України, яку скасовано судовим рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.03.2020 року, позивач поніс моральні страждання, оскільки змушений виправдовуватися та доводити відсутність своєї вини в інкримінованому правопорушенні перед відповідачем, виправдовуватися в тому, що не є порушником митних правил. Перебуваючи в стані психологічного пригнічення був змушений виправдовуватися перед замовником (клієнтом), доводити і пояснювати, що не є безвідповідальною до своїх обов`язків особою, пояснювати, що відмова у митному оформленні його автомобіля сталася через технічну описку, а не через умисні протиправні дії чи його непрофесіоналізм, як митного брокера, який безпосередньо здійснює підприємницьку діяльність або бажання ухилитися від сплати митних платежів. Також, втратив мотивацію та бажання до роботи, відчував страх бути незаконно притягнутим до відповідальності. Розмір накладеного штрафу був неспівмірним з його доходами від підприємницької діяльності, яка є єдиним джерелом його доходу. Неспівмірність розміру штрафу з його доходами передбачали повне припинення підприємницької діяльності та викликали зрозуміле хвилювання щодо матеріального забезпечення. У статусі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності перебував майже 5 місяців, а тому розмір моральної шкоди оцінює в сумі 23 615, 00 гривень.

Позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Просив позовні вимоги задовольнити. Також, подав відповідь на відзив, згідно якого закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю у діях позивача складу правопорушення однозначно свідчить про незаконне притягнення до адміністративної відповідальності, що, в свою чергу, завдало йому моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню незалежно від вини.

Представник Галицької митниці Держмитслужби подав до суду відзив на позов у якому зазначив, що позивачем не обґрунтовано у чому полягає заподіяна йому маральна шкода. Не доведений факт завдання моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, наявність втрат немайнового характеру, що настали у зв`язку з діями відповідача як суб`єкта владних повноважень. Позивачем не наведено доказів, які вказували б на те, що дії працівників митниці були незаконними та завдали моральну шкоду та їхні дії перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із постановою про адміністративне правопорушення, тому відсутні підстави для стягнення моральної шкоди. Рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.03.2020 року не є доказом на підтвердження неправомірності дій працівників митниці, зокрема, що вони вийшли за межі наданих їм повноважень або діяли у непередбачений законом спосіб. Крім того, відповідач зазначає, що до компетенції митниці не входять повноваження щодо здійснення оперативно-розшукової діяльності, органів досудового розслідування, прокуратури чи суду.

Представник ДКСУ подав відзив на позовну заяву відповідно до якого заперечив позовні вимоги, вказуючи на їх безпідставність. Зазначив, що позивачем безпідставно визначено спосіб відновлення порушеного права за рахунок стягнення коштів безпосередньо з єдиного казначейського рахунку. Просив відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши їх фактичні обставини, оцінивши докази в їх сукупності, заслухавши доводи позивача, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 23.10.2019 року, ОСОБА_1 фізичною особою-підприємцем митним брокером, під час виконання договору про надання брокерських послуг було подано електронну митну декларацію типу ІМ40 ДЕ №UА209190/2019/068037 до відділу митного оформлення №2 МП «Городок» Львівської митниці ДФС, з метою здійснення митного оформлення вживаного вантажного автомобіля, який переміщувався в митному режимі «імпорт».

У зв`язку з допущеною технічною помилкою та помилково вказаною ставкою акцизного податку, що призвело до невірного нарахування митних платежів, інспектором відділу митного оформлення №2 МП «Городок» Львівської митниці ДФС ОСОБА_2 складено протокол про порушення митних правил №4067/20900/19 від 25.10.2019 року відносно ОСОБА_1

26.11.2019 року заступником начальника Львівської митниці ДФС Македоном П.М. винесено постанову в справі про порушення митних правил №4067/20900/19, згідно якої ОСОБА_1 визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, згідно статті 485 МК України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 113 442, 30 гривень.

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання протиправною та скасування постанови в справі про порушення митних правил №4067/20900/19.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 29.01.2020 року у задоволенні позову було відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.03.2020 року визнано протиправною та скасовано постанову в справі про порушення митних правил №4067/20900/19, рішення суду першої інстанції скасовано, а провадження в справі закрито.

Відповідно до частин першої-третьої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Позивач вказує, що складення відповідачем протоколу та винесення постанови про порушення митних правил спричинило зневіру та розчарування замовника (клієнта), який в подальшому відмовився від його послуг, як митного брокера, щодо митного декларування автомобіля. В результаті цього позивач зазнав пониження ступеня престижу та ділової репутації, як митний брокер, що здійснює безпосередню підприємницьку діяльність. З вказаного моменту втратив мотивацію та бажання до роботи, відчував страх бути незаконно притягнутим до відповідальності. Психологічний стрес, переживання та нервові напруження, які позивач отримав після винесення постанови, якою його незаконно притягнуто до адміністративної відповідальності завдали йому моральних потрясінь, оскільки розмір накладеного штрафу був неспівмірним з його доходами від підприємницької діяльності, яка є єдиним джерелом його доходу. Неспівмірність розміру штрафу з його доходами передбачали повне припинення здійснення підприємницької діяльності та викликали зрозуміле хвилювання щодо матеріального забезпечення.

Заперечуючи позов, відповідачі вказують на відсутність ознак завдання моральної шкоди, відсутність причинно-наслідкового зв`язку із її спричиненням та діями відповідача, оскільки позивач не зазнав жодних страждань, тобто відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань та психологічних переживань, вказуючи, що підставою притягнення його до адміністративної відповідальності стала помилка самого позивача, чого він фактично не заперечив.

Однак, суд вважає, що відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я, внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав жодних страждань, переживань та приниження, і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. Скасування постанови Галицької митниці Держмитслужби у справі про порушення митних правил про накладення на ОСОБА_3 адміністративного стягнення у вигляді штрафу свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали складання відповідного протоколу та притягнення позивача до відповідальності. Судовим рішенням, яким скасовано постанову про притягнення позивача до відповідальності, що набрало законної сили, встановлено, що протокол про порушення митних правил, а також постанова не відповідають дійсним обставинам справи, оскаржувана постанова є необґрунтованою, а тому ОСОБА_3 має право на відшкодування моральної шкоди, що виразилась у душевних стражданнях, моральних потрясіннях, завданих рішенням посадових осіб Галицької митниці Держмитслужби.

Крім того, у рішенні суду апеляційної інстанції прямо вказано, що постанова Львівської митниці ДФС є протиправною.

У даному випадку доказом неправомірних дій відповідача є вищенаведене судове рішення від 19.03.2019 року, яким встановлено протиправність дій відповідача щодо незаконного притягнення позивача до адміністративної відповідальності та накладення штрафу.

Суд вважає, що позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження завдання моральної шкоди, понесених моральних страждань, та доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням завдавача шкоди, протиправність дій, вину відповідача - Галицької митниці Держмитслужби, що є обов`язковим елементом для можливості відшкодування шкоди.

Вказаний висновок узгоджується з правовим висновком Верховного Суду Касаційного цивільного суду у постанові від 28.10.2020 року по справі № 461/85/19 (провадження № 61-20862св19).

Відповідно до висновку Верховного Суду, у практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (наприклад, «Рисовський проти України», № 29979, пункти 86, 89, від 20 жовтня 2011 року, «Антоненков та інші проти України», № 14183/02, пункт 71, від 22 листопада 2005 року).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційних та цивільно-правових нормах: стаття 56 Конституції України; статті 1173-1176 ЦК України, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України).

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких наведено у частині першій статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд приходить до переконання, що наведені обставини повністю спростовують твердження відповідачів наведені у відзивах щодо безпідставності позовних вимог позивача.

Разом з тим, при визначенні розміру моральної шкоди, суд враховує засади добросовісності, справедливості та розумності (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України), що входять до змісту принципу верховенства права, розмір душевних страждань, яких позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього та порушення звичайного способу життя, тривалості часу, протягом якого порушувались права позивача через незаконне притягнення його до адміністративної відповідальності.

Суд вважає, що внаслідок протиправних дій Галицької митниці Держмитслужби позивач змушений був докладати додаткових зусиль для відновлення своїх прав, що порушило його звичний спосіб життя та призвело до душевних страждань, нервової напруги, порушило його звичний ритм життя, вплинуло на репутацію, а тому, виходячи з принципів розумності та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 7 000,00 гривень. Суд приходить до переконання, що такий розмір компенсації є адекватним відшкодуванням спричиненої позивачу моральної шкоди.

Таким чином, позивачем належними, достатніми, допустимими доказами доведено факт заподіяння відповідачем Галицькою митницею Держмитслужби моральних страждань, наявності причинного зв`язку між заявленою шкодою і діями відповідача.

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України, держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

Отже, Державна казначейська служба України є належним відповідачем за вимогою щодо стягнення шляхом списання з державного казначейського рахунку відповідача Галицької митниці Держмитслужби на рахунок позивача відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями Галицької митниці Держмитслужби

За наведених обставин, позов підлягає частковому задоволенню.

Оскільки, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», то підстави для розподілу судових витрат немає. Відтак, судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 7 000 гривень 00 копійок.

У іншій частині позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 28 грудня 2020 року.

Головуючий суддя Стрельбицький В.В.