ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8547/20 Справа № 185/5698/19 Суддя у 1-й інстанції - Перекопський М. М. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Каратаєвої Л.О.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення с квартири, -

В С Т А Н О В И Л А:

14 червня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 . Просила виселити відповідача з квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення с квартири задоволено. Виселено ОСОБА_1 з квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 768 грн. 40 коп.(а.с.63).

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення з квартири залишено без задоволення (а.с.93).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив, скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог (а.с.98-100).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 10 січня 2018 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області та зареєстрованого в реєстрі за № 1-23 (а.с.15-16).

Згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 14 листопада 2019 року, відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 03.08.1983 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.56).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_1 , будучи зареєстрованим за іншою адресою, чинить перешкоди у здійсненні позивачем ОСОБА_2 користування та розпорядження квартирою, власником якої вона є.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 10.01.2018 року ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 (а.с.6,15-16).

Сторони з 23 жовтня 2018 року перебували у шлюбі, який зареєстрований Павлоградським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 192.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2019 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.72).

Судом установлено також, що відповідач проживає в даній квартирі, як колишній член сім`ї власника, що стверджується сторонами.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно із положеннями ст. 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно зі ч.1 ст. 116 ЖК України, на яку позивачка посилається як на підставу позовних вимог, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичними порушеннями правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Таким чином, для застосування норми цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження.

Таким чином, обов`язковими фактичними обставинами, які є підставою для виселення члена сім`ї власника житла є:

- систематичне руйнування чи псування жилого приміщення, або використання його не за призначенням, або неможливість для інших проживання з такими особами в одній квартирі чи в одному будинку внаслідок систематичного порушення такими особами правил співжиття;

- застосування до таких осіб внаслідок таких дій заходів запобігання і громадського впливу;

- відсутність наслідків таких заходів.

На підтвердження позовних вимог, позивачем надана відповідь Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області за результатами звернення ОСОБА_3 з приводу неправомірних дій ОСОБА_1 .

Водночас, оцінюючи надані позивачем докази у вигляді відповіді Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області за результатами звернення ОСОБА_3 з приводу неправомірних дій ОСОБА_1 , колегія суддів не вважає достатньою підставою для застосування вимог ч.1 ст.116 ЖК України, оскільки судом не встановлено і не доведено позивачем, що відповідач систематично руйнує чи псує жиле приміщення, а саме квартиру АДРЕСА_2 , або використовує його не за призначенням, або систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ним в одній квартирі.

Крім того, як встановлено судом, з відповідачем ОСОБА_1 проведено профілактичну бесіду та винесено попередження, після чого, інших звернень до відділу поліції від позивача не було.

Згідно із ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Натомість, стороною позивача не доведено позовних вимог, не надано на підтвердження належних доказів.

Підсумовуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, а тому є такими, що не підлягають задоволенню.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2019 року скасувати.

В задоволені позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення з квартири, - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне рішення суду складено 28 грудня 2020 року.

Судді: