Справа № 645/7250/18
Провадження № 2/645/85/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2020 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі :

головуючого судді - Шарка О.П

секретаря судових засідань - Христенко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири особистою приватною власністю,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якому просить суд встановити факт його спільного проживання з ОСОБА_2 з 23.07.2014 року до 25.02.2017 року, поділити майно подружжя (чоловіка та жінки: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які проживали без реєстрації шлюбу): визнати 2-кімнатну квартиру загальною площею 68, 4 кв.м., житлова площа - 36,5 кв.м., матеріали стін - цегла, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

В обгрунтування позову зазначив, що у 2011 році він познайомився з відповідачкою, яка надавала йому платні послуги інтимного характеру, у нього виникли до неї почуття, з червня 2011 року позивач почав винаймати для відповідача квартиру, у грудні 2011 року іншу квартиру, відповідач перебувала на його утриманні, оскільки у неї не було заробітку, забезпечував всі її потреби. Оскільки на той час у позивача була родина, то постійно з відповідачкою в квартирі не мешкав, в понеділок та середу проводили вечори, з п`ятниці до неділі залишався у неї, однак, позивач стверджує, що вони почали проживати як майбутні чоловік та дружина. Починаючи з червня 2011 року вони неодноразово разом відпочивали, проводили час в квартирі, яку позивач винаймав. Завдяки зусиллям позивача, відповідач поступила та контракту форму навчання, яку він сплачував, згодом відповідач перевелася на бюджет, з вересня 2013 року вона перевелась на бюджет і єдиним її доходом була стипендія к розмірі 700 гривень, у лютому 2013 року він придбав для неї автомобіль «Сhevrolett Aveo», 30 травня 2014 року подарував коштовну обручку та запропонував одружитися. У липні 2014 року, після повернення з чергового відпочинку, вирішив придбати для них житло, для чого приїхали до забудовника «Житлобуд - 1», де 30.10.2014 року придбав квартиру АДРЕСА_1 , однак, договір був укладений на ім`я відповідача, яка на цьому наполягала. У 2015 році він почав робити ремонт в квартирі, у липні 2017 року відповідач переїхала до зазначеної квартири, яка вже була повністю оздоблена меблями та технікою, виключного за його рахунок. Позивач зазначає, що за весь період його знайомства з відповідачкою, він відносився до неї як до дружини, що підтверджується його ставленням до неї, витратами на її утримання тощо, вони прожили як майбутні чоловік та дружина без реєстрації шлюбу з 06.06.2011 року по 23.07.2014 року, спільно почали вести господарство з 23.07.2014 року по 25.02.2017 року, за період спільного проживання він придбав для них зазначену квартиру, де в подальшому зробив ремонт. На думку позивача, оскільки відповідач на момент придбання квартири не мала власних коштів та заробітку, придбана квартира не може бути вважатись її особистою у відповідності до вимог СК України, а, навпаки, - при поділі майна подружжя, зазначена квартира є його приватною власністю.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі просили їх задовольнити, надали суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Відповідач та її представник у ході судового розгляду позовні вимоги не визнали у повному у обсязі, надали суду відзив на позовну в якому зазначили, що викладені у позові обставини, на їх думку, свідчать про відсутність фактичних та правових підстав набуття права власності на належну ОСОБА_2 квартиру, при цьому, викладені в позові обставини суперечать дійсності, а позовні вимоги, на їх думку, є незаконними та необґрунтованими. Правовим підґрунтям позовних вимог позивач зазначає приписи статті 74 Сімейного кодексу України, за такого позивач стверджує про проживання з ним родиною та вважає належну йому на праві власності квартиру, своєю особистою власністю, однак це не так. Таких доказів не існує і позивачем не надано, а наведені позивачем в позові обставини та підстави не є такими, з якими закон пов`язує правовий статус жінки та чоловіка, які проживають у фактичних шлюбних

відносинах, та на майно яких поширюються положення СК України про

спільність сумісної власності подружжя. З відповідачем ні в офіційному, ні в цивільному шлюбі вона ніколи не перебувала, договір купівлі-продажу цінних паперів уклала самостійно, у наступному право власності на нерухоме майно набула правомірно та законно, а договір є чинним та дійсним. Фактично позивач намагається визнати себе стороною договору купівлі- продажу цінних паперів у частині покупця та перевести на себе права та обов`язки покупця. При цьому є неправдивими і посилання позивача на ту обставину, що він ніби- то виступив покупцем квартири, про що 30.10.2014 року уклад договір, оформивши квартиру на її ім`я, позивач зазначає обставини, яких насправді не існує. Так, договору купівлі-продажу квартири вона не укладала. Предметом договору є цінні папери, а саме: облігації підприємств цільові емітента ПАТ «Трест Житлобуд - 1». Договір вона уклала не в зазначену в позові дату, а 03 листопада 2014 року. Квартири, яку, як стверджує позивач він оглянув та «вони прийняли рішення придбати» на той час не існувало. Позивач не є стороною договору, договір не стосується квартири, право власності на яку безпідставно намагається отримати позивач. За договором вона придбала у власність цінні папери, а саме: облігації підприємств цільові: емітента ПАТ «ТрестЖитлобуд-1» на своє ім`я. Також позивач зазначає, що визначені в позові обставини супе, фактичним обставинам справи. Вона не проживала спільно з ОСОБА_1 , не була пов`язана з ним спільним побутом та не мала взаємних прав та обов`язків. позивач зазначає, що 09.06.2011 року винайняв спочатку одну квартиру, а у грудні 2011 року іншу

квартиру, де нібито вона мешкала разом з позивачем., однак, жодних адрес не зазначає, відповідач ніколи не проживала з позивачем, як дружина та

чоловік, зазначені в позові обставини є надуманими, а деякі з них, прямо свідчать про безпідставність заявлених позовних вимог вони певний час спілкувалися

з позивачем, вона була з ним знайома та інколи я вступала з ним в інтимний

зв`язок. Коли вона повністю припинила інтимні зустрічі зі знайомим їй

ОСОБА_1 , він спочатку почав погрожувати їй, потім організував за

нею спостереження, почав погрожувати фізичною розправою, а

надалі і що відбере у неї її квартиру, оскільки має і джерело доходу і

зв`язки.

Також відповідач та її представник наполягали на застосуванні до позовних вимог строків позовної давності.

Допитаний у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_3 пояснив суду, що ОСОБА_1 у 2014 році познайомився з ОСОБА_2 , почали зустрічатися та мешкати разом, пару раз був з ними на вилазках, приблизно чотири рази був у них на найманій квартирі.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_5 , яка є колишньою дружиною відповідача, пояснила суду, що у її чоловіка були стосунки з іншою жінкою, про які їй повідомляв сам ОСОБА_1 .

Допитаний у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_6 пояснив, що ОСОБА_1 знає з 1992 року, навчалися на одному факультеті, потім стали діловими партнерами, з 2011 року він знайомий з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 збирався на ній одружитися, винаймав, виключно за свої кошти квартиру, проводив з нею майже весь час, їх стосунки були схожі на сімейні, неодноразово наголошував, що планує розлучитися, а одружитися на ОСОБА_2 . Після чергового відпочинку, ОСОБА_1 запропонував ОСОБА_2 одружитися, і вони вирішили придбати квартиру, після її придбання ОСОБА_1 зробив в квартирі ремонт. В 2017 році між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 почали виникати постійні сварки.

Допитаний у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_8 пояснив суду, що він робив стелю в квартирі по вул. Велозаводській, у м.Харкові , між замовлення та виконанням пройшло коло 9 місяців, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 були разом, сплачував за роботу ОСОБА_1 .

Допитаний у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_10 дав аналогічні пояснення, зазначив, що з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 познайомилися на квартирі, думав, що вони чоловік та дружина, всі завдання перед ним ставила ОСОБА_2 , однак, сплачував ОСОБА_1

Допитаний у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_14 , який є товаришем ОСОБА_1 , пояснив суду, що ОСОБА_1 приїзжав з ОСОБА_2 до Києва, до Одеси, він був переконаний, що вони пара.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_15 пояснила, що ОСОБА_2 яка є хрещеною матір`ю її доньки, вона знає більше 20 років, вона часто буває у неї вдома, ОСОБА_2 завжди була сама, чи була з кимось в стосунках не знає, бачила з ОСОБА_1 декілька разів, однак, бачила з ОСОБА_2 і інших чоловіків. Також свідок пояснила, що раніше ОСОБА_2 мешкала на найманих квартирах, згодом придбала квартиру по вул. Велозаводській .

Допитаний у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_16 пояснив, що знає ОСОБА_2 приблизно 17 років, допомагав в квартирі робити ремонт, ОСОБА_2 постійно працювала, він позивач у неї кошти, декілька разів був у неї в гостях. ОСОБА_2 проживала одна, на свята також була одна. Наскільки йому відомо, ОСОБА_2 працювала з ОСОБА_1

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_17 надала суду аналогічні пояснення, зазначила суду, що ОСОБА_2 , яку вона знає з 2015 року, постійно проживає та проживала одна.

Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.

Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.

З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що надані підприємствами - виробниками/виконавцями житлово-комунальних послуг відомості про заборгованість є неправомірними , які порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом його цивільні права.

Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову.

Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Про утворення особами сім`ї може свідчити не тільки укладення між ними шлюбу, кровне споріднення, усиновлення, а й інші обставини, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Про те, що законодавець визнає можливість створення сім`ї чоловіком і жінкою, які не перебувають у шлюбі, свідчать положення ст. 74 СК України. Встановлення такого факту передбачено в судовому порядку (ст. 256 ЦПК України).

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом».

Відповідно до роз`яснень, даних у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст.74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, за позовною вимогою про встановлення факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу предметом доказування є наявність обставин ведення сторонами спільного господарства, наявності в них спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. На підтвердження наявності зазначених обставин позивачем надано наступні докази.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу за таких умов: має місце спільне проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, термін спільного проживання (не менше п`яти років); мета встановлення факту (розподіл спільно набутого майна, спадкування за законом).

До заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу додаються документи та докази того, що між заявником та іншою особою мали місце фактичні шлюбні стосунки.

Відповідно до висновків, викладених у Постанові Верховного Суду від 25.01.2018 року (справа № 337/5266/15-ц), аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст.74 СК поширюється на правовідносини між чоловіком і жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності в сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Періодичне спільне проживання не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в розумінні ст.74 СК УКраїни без наявності інших ознак сім`ї.

На підтвердження позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю між сторонами позивачем та його представником надані спільні фотографії сторін, роздруківки переписки між сторонами, зокрема і любовного характеру, докази на підтвердження спільного відпочинку, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, що не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

З пояснень свідків у судовому засідання, зі сторони позивача, судом також не встановлено ознак спільного проживання сторін однією сім`єю, за яким: чоловік та жінка проживають разом, ведуть спільне господарство, мають єдиний бюджет, не встановлено того, що вони планували своє життя, не встановлено наявності спільних витрат, фактів купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Окрім того, в Постанові Верховного Суду України від 14.02.2018року у справі №129/115/15-ц зазначено, що для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї, а покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення такого факту.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивачем не доведено належними доказами, що в період з 23.07.2014 року до 25.02.2017 року він з відповідачкою проживали однією сім`єю, тобто були пов`язані спільним побутом і мали взаємні права та обов`язки.

Стосовно позовних вимог поділу майна подружжя (чоловіка та жінки: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які проживали без реєстрації шлюбу): визнання 2-кімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.

ОСОБА_2 з одного боку та ТОВ «Харківжитлобуд-

1» з іншого боку 03 листопада 2014 року був укладений договір купівлі - продажу

цінних паперів. На виконання умов договору ТОВ «Харківжитлобуд-1» передав ОСОБА_2 , у власність цінні папери, вона сплатила їх вартість та прийняла такі у власність.

Предметом договору є облігації підприємств цільові, а саме: емітента ПАТ

«Трест Житлобуд-1» у кількості 6740 штук з правом отримати при погашенні

власникам однієї облігацій серії «J5» 0,01 кв.м. загальної площі квартири в житловому

будинку за будівельною адресою:

АДРЕСА_2 (в районі школи № 145). За договором було здійснено

переоформлення прав власності на цінні папери на ім`я ОСОБА_2 в межах депозитарної системи України.

Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.10.2015 року, свідоцтва про право власності на нерухоме майно віл 21.10.2015 року, за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Під час застосування положень статті 74 СК України, яка регулює поділ майна осіб, що проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Визнання об`єкта нерухомого майна спільним сумісним майном є похідними вимогами від позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю

Оскільки, позивач не довів належними та допустимими доказами факт проживання з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах з веденням спільного господарства, побуту і бюджету, тобто однією сім`єю без перебування у шлюбі між собою на момент придбання квартири та судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю відповідача, а отже не підлягає поділу, так як не є об`єктом спільної сумісної власності сторін.

Окрім того, позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів, що спірна квартира придбавалось за кошти позивача, а отже не доведено факт його участі у придбанні майна внаслідок спільної праці.

За таких обставин, суд доходить висновку, що стороною позивача не доведено обставин, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог, що є правовою підставою для відмови в задоволенні позову.

Стосовно клопотання відповідача та її представника про застосування до позовних вимог строку позовної давності, то суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності до даних правовідносин.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст. 16 цього Кодексу.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням правової позиції Верховного суду, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відсутнє порушення визначеним відповідачем прав позивача.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням результату розгляду справи, суд вважає за необхідне покласти їх на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 81, 83, 89, 141, 259, 263-265, 268ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири особистою приватною власністю - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційного скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Надруковано в нарадчій кімнаті.

Повний текст рішення виготовлено 28.10.2020 року.

Головуючий-суддя: