Справа № 465/3435/19 Головуючий у 1 інстанції: Єзерський Р.Б.
Провадження № 22-ц/811/970/20 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2020 року м.Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: головуючого судді Бойко С.М., суддів: Ніткевича А.В., Шеремети Н.О., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 25 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по сплаті аліментів та неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,

в с т а н о в и л а:

У червні 2019 року ОСОБА_2 (до зміни прізвища 13 грудня 2013 року « ОСОБА_3 ») звернувся до суду з позовом, уточненим заявою від 27 грудня 2019 року (а.с.56), в якому просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість по сплаті аліментів та пеню за прострочення сплати аліментів в загальному розмірі 115560 грн. 94 коп.

У відповідь на відзив відповідача на позовну заяву, позивач ОСОБА_2 остаточно уточнив (а.с.91), що з урахуванням сплати відповідачем на погашення заборгованості в період з 17 січня 2015 року по 28 грудня 2015 року 2554 грн., станом на 31 грудня 2015 року заборгованість відповідача по сплаті аліментів становила 57226 грн. 47 коп., а тому пеня, з урахуванням вимог ст.196 СК України щодо обмеження її максимального розміру, дорівнює розміру існуючої заборгованості по аліментах 57226 грн. 47 коп., що в загальному становить 114452 грн. 80 коп., які він просить стягнути з відповідача.

Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що вироком Шевченківського районного суду м.Львова від 05 січня 2015 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України, за злісне ухилення від сплати аліментів, присуджених з нього ( ОСОБА_1 ) у користь ОСОБА_4 на його (позивача) утримання рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 07 квітня 2003 року.

Зазначає, що вироком суду підтверджено існування заборгованості по сплаті аліментів на суму 59780 грн. 47 коп., яку за угодою про примирення з потерпілим, укладеною між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 та затвердженою судом у кримінальній справі, відповідач зобов`язувався сплатити всю суму заборгованості до 30 грудня 2015 року, однак, сплативши лише 2554 грн., свого зобов`язання не виконав, що є підставою для стягнення з нього заборгованості та пені за прострочення сплати аліментів.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 25 лютого 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 у користь ОСОБА_2 заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 57226 грн. 47 коп. та неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 57226 грн. 47 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 1144 грн. 52 коп.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 , просить його скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Свої доводи апелянт обгрунтовує тим, що за рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 07 квітня 2003 року одержувачем аліментів є ОСОБА_4 , з якою в кримінальній справі було укладено угоду про примирення, а тому саме вона, а не позивач, вправі звертатись з вимогою про стягнення пені за прострочення сплати аліментів.

Наголошує, що Сімейний кодекс України не містить норми, яка б визначала право дитини після досягнення повноліття звертатись з позовом про стягнення заборгованості по сплаті аліментів, які були присуджені раніше у користь одного з батьків, а норма статті 196 СК України чітко визначає право одержувача аліментів (тобто батька або матері, але не самої дитини) на стягнення пені за прострочення сплати аліментів.

Крім того, зазначає, що виконавче провадження за виконавчим листом про стягнення з нього ( ОСОБА_1 ) у користь ОСОБА_5 аліментів на дитину, закінчено 22 серпня 2016 року і позивач, після досягнення ІНФОРМАЦІЯ_1 повноліття і до закінчення виконавчого провадження не звертався із заявою про заміну сторони стягувача у виконавчому провадженні з метою подальшого пред`явлення до нього ( ОСОБА_1 ) позову про стягнення заборгованості.

Також звертає увагу, що він ( ОСОБА_1 ) частково вже погасив перед ОСОБА_4 заборгованість по сплаті аліментів на суму 12150 грн. за період з січня 2015 року по січень 2020 року, на підтвердження чого надав суду платіжні документи, однак, суд безпідставно їх не врахував.

Позивач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує доводи та вимоги апелянта, зазначаючи, що на момент ухвалення рішення Жовківським районним судом Львівської області від 07 квітня 2003 року про стягнення аліментів та вироку Шевченківського районного суду м.Львова від 05 січня 2015 року він ( ОСОБА_2 ) був неповнолітній, а тому в його інтересах діяла мати, як законний представник.

Звертає увагу, що аліменти були присуджені за рішенням суду на його (позивача) утримання і, відповідно до ст.179 СК України, є його власністю, а тому він має право на звернення до суду з вимогою про стягнення з відповідача своєї власності у виді аліментів.

Також наголошує, що за умовами затвердженої в кримінальній справі угоди про примирення відповідач зобов`язувався сплатити повну суму заборгованості в розмірі 59780 грн. 47 коп. до 30 грудня 2015 року, однак, станом на 30 грудня 2015 року він сплатив лише 2554 грн., а тому борг по аліментах становить 57226 грн. 47 коп. і, відповідно, всі платежі, які він сплачував після 30 грудня 2015 року, повинні зараховуватись в рахунок сплати пені по аліментах, а не існуючої заборгованості, а тому покликання апелянта на те, що ним станом на січень 2020 року сплачено 12150 грн., як часткове погашення боргу, є помилковим, оскільки ці кошти є нічим іншим, як незначне погашення пені.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 13.10.2020 року, є дата складення повного судового рішення 23.10.2020 року.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Частиною першою статті 179 СК України визначено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини.

Той з батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини (ч.2 ст.179 СК).

Відповідно до ч.3 ст.179 СК України, неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України.

З аналізу наведених вище норм матеріального права слід дійти висновку, що дитина, на утримання якої присуджені аліменти, є одержувачем аліментів самостійно або в особі одного з батьків, на ім`я якого виплачуються аліменти.

Частиною першою статті 196 СК України передбачено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Отже, зазначеною нормою закону на боржника покладений обов`язок сплатити неустойку (пеню) у разі виникнення заборгованості зі сплати аліментів з його вини.

Відповідно до частини другої статті 196 СК України, розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Враховуючи наведені вище норми матеріального права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про право позивача, на утримання якого до досягнення повноліття сплачувались аліменти за рішенням суду, після досягнення ним повноліття самостійно пред`явити позов до платника аліментів про стягнення заборгованості по аліментах та пені за прострочення сплати аліментів.

Судом встановлено, що вироком Шевченківського районного суду м.Львова від 05 січня 2015 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України, за злісне ухилення від сплати аліментів, присуджених з нього ( ОСОБА_1 ) у користь ОСОБА_5 на утримання ОСОБА_6 рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 07 квітня 2003 року (а.с.4).

Цим вироком суду підтверджено існування заборгованості по сплаті аліментів на суму 59780 грн. 47 коп., яку за угодою про примирення з потерпілим, укладеною між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 і затвердженою судом у кримінальній справі, відповідач ОСОБА_1 зобов`язувався повністю сплатити до 30 грудня 2015 року, однак, свого зобов`язання не виконав.

З наданих відповідачем фіскальних чеків про переказ грошових коштів встановлено, що в період з 17 січня 2015 року по 27 грудня 2019 року відповідачем ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_4 було сплачено аліментів на суму 12150 грн. (а.с.61-76), чого не заперечує сам позивач, відтак, розмір заборгованості відповідача по аліментах становить 47630 грн. 47 коп. (59780 грн. 47 коп. 12150 грн.)

Суд першої інстанції безпідставно не врахував цих платежів, як сплату відповідачем заборгованості по аліментах, віднісши ці платежі, окрім 2554 грн., сплачених за період з 17 січня 2015 року до 28 грудня 2015 року, на рахунок сплати пені, оскільки такого порядку розрахунків між платником та одержувачем аліментів узгоджено не було.

У зв`язку з цим, рішення суду першої інстанції необхідно змінити, зменшивши розмір заборгованості по аліментах, яка підлягає стягненню з відповідача у користь позивача, до 47630 грн. 47 коп., і відповідно, зменшивши пеню також до 47630 грн. 47 коп., що сумарно становить 95260 грн. 94 коп.

В решті, висновки суду щодо наявності вини відповідача у виникненні заборгованості по аліментах та відсутності підстав для зменшення розміру пені відповідно до ч.2 ст.196 СК України є правильними, а тому правових підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду в іншій частині немає.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, за наслідками розгляду справи апеляційним судом, рішення суду першої інстанції підлягає зміні й в частині розподілу судових витрат, шляхом зменшення розміру судового збору, стягуваного з відповідача в дохід держави, до 664 грн. 73 коп.

При цьому, колегією суддів заховано у вказану вище суму судового збору понесені відповідачем судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, пропорційно до розміру позовних вимог, у задоволенні яких позивачу відмовлено за наслідками розгляду справи апеляційним судом (952 грн. 61 коп. 287 грн. 88 коп. = 664 грн. 73 коп.).

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 25 лютого 2020 року в частині визначення розміру заборгованості по аліментах та неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 у користь ОСОБА_2 , змінити, зменшивши розмір стягуваної заборгованості по аліментах до 47630 гривень 47 копійок та зменшивши розмір стягуваної неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів до 47630 гривень 47 копійок.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 25 лютого 2020 року в частині визначення розміру судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 в дохід держави, змінити, зменшивши його до 664 гривень 73 копійок.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 23 жовтня 2020 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Ніткевич А.В.

Шеремета Н.О.