ПОСТАНОВА

Іменем України

16 грудня 2020 року м. Кропивницький

справа № 383/1018/19

провадження № 22-ц/4809/1237/20

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),

судді Мурашко С. І., Письменний О. А.,

за участю секретаря судового засідання Сорокіної Н.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач 1 - Державна казначейська служба України;

відповідач 2 - Прокуратура Кіровоградської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України та Прокуратури Кіровоградської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 26 травня 2020 року (суддя Русіна А.А.).

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов

ОСОБА_1 звернувся до Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області з позовною заявою про стягнення з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з розрахункового рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду на користь позивача моральної шкоди у розмірі 2 000000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 22 квітня 2015 року він був затриманий за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України; 24 квітня 2015 року йому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з альтернативою внесення застави. В подальшому Прокуратурою Кіровоградської області стосовно ОСОБА_1 затверджено обвинувальний акт, який направлено до Кіровського районного суду м. Кіровограда.

Вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 червня 2017 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України та виправдано. Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 26 березня 2018 року вирок Кіровського районного суду залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 12 червня 2019 року вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області залишено без змін.

Стверджує, що за період перебування під кримінальним переслідуванням з 21 квітня 2015 року по 20 червня 2019 року був обмежений у свободі пересування та спілкування, звільнений з органів внутрішніх справ, втратив сім`ю, що негативно вплинуло як на фізичне, так і на психічне здоров`я. Незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування прокуратури, завдали позивачу значних моральних втрат, призвели до порушення стану його здоров`я, нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя у подальшому. З огляду на викладене, вважає, що розмір відшкодування моральних страждань не може бути меншим ніж 2 000 000,00 грн., які просить стягнути в якості відшкодування моральної шкоди.

Відповідачем 1- Державною казначейською службою України надіслано відзив на позовну заяву, відповідно до якого сторона просить відмовити у задоволенні позову. Вважає, що позивачем значно завищено суму відшкодування шкоди та не наведено обґрунтованого розрахунку розміру моральної шкоди. Вказує, що позивач завищив термін перебування під слідством, оскільки кримінальне переслідування щодо нього тривало з 23 квітня 2015 року по 15 червня 2017 року. Позивачем не подано належних доказів причинно-наслідкового зв`язку між перебуванням під слідством і судом та наведеними у позові моральними стражданнями. Крім того, зазначає, що Державна казначейська служба не є органом досудового слідства, не вчиняла щодо позивача протиправних дій або бездіяльності. Стягнення моральної шкоди з відповідача 1 буде порушенням норм ч.2 ст. 176 ЦК України, оскільки Казначейство не несе відповідальність по зобов`язанням Держави (а.с. 63-65).

У письмовому відзиві на позов Прокуратура Кіровоградської області заперечила проти задоволення позовних вимог. Вважає, що позивачем неправильно розраховано строк перебування під слідством, розмір мінімальної моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню складає 146 594,00 грн. Стверджує, що позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями органів досудового розслідування, прокуратури та вказаними позивачем негативними наслідками, посилання на наявність завданої моральної шкоди є лише припущеннями. Крім того, позовна заява не містить вимог до відповідача 2, суб`єктом відповідальності є держава, а не конкретний судово-слідчий орган, що заподіяв шкоду, тому Прокуратура Кіровоградської області є неналежним відповідачем у даній справі (а.с. 69-75).

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 26 травня 2020 року позов задоволено частково; стягнуто з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 165 305,00 грн.; у задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Суд першої інстанції погодився з доводами позовної заяви, що має місце факт незаконного перебування позивача під слідством та судом. Констатував, що загальний строк незаконного перебування позивача під слідством та судом становить 35 місяців 4 дні. Вважає доведеним те, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок незаконного перебування під слідством та судом. Разом з тим, враховуючи фактичні обставини справи та вимоги Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», дійшов висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивача за незаконне перебування під слідством та судом складає 165 305,00 грн.; решта вимог є необґрунтованою.

Судом не прийнято до уваги доводи відповідача 1 про те, що Казначейство не є належним відповідачем у справі, оскільки стягнення моральної шкоди провадиться з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку у відповідності до вимог ст.ст. 23,48 Бюджетного кодексу України. Також судом відхилено доводи відповідача 2, що Прокуратура Кіровоградської області є неналежним відповідачем, оскільки у даній категорії справ відповідачем вказується орган державної влади, яким було заподіяно шкоду, а шкода відшкодовується державою. Інші доводи відповідачів суд першої інстанції визнав надуманими.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Державною казначейською службою України подано апеляційну скаргу, згідно з якою просить скасувати рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 26 травня 2020 року та ухвалити рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позову до Державної казначейської служби України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач 1 зазначає, що визначений чинним законодавством порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, залишився поза увагою суду першої інстанції.

На переконання відповідача 1, у оскаржуваному рішенні не зазначено, на підставі яких доказів суд дійшов висновку, що позивачу було завдано моральну шкоду.

Зазначення у рішенні про стягнення на користь позивача моральної шкоди з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України суперечить вимогам ч. 2 ст. 176 ЦК України та судовій практиці.

Ухвалою суду від 5 жовтня 2020 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоукраїнського районного суд Кіровоградської області від 26 травня 2020 року

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Після усунення судом першої інстанції недоліків у оформленні матеріалів та надходження справи до суду апеляційної інстанції, ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 11 вересня 2020 року апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишено без руху.

Оскільки у встановлений апеляційним судом строк відповідачем 1 було усунуто недоліки апеляційної скарги, відповідно до ухвали від 05 жовтня 2020 року відповідачу 1 поновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції у даній справі; відкрито апеляційне провадження; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

16 жовтня 2020 року закінчено підготовчі дії; справу призначено до розгляду у суді апеляційної інстанції, про що постановлено відповідну ухвалу.

У відповідності до вимог процесуального закону сторони повідомлялись про дату, час та місце апеляційного розгляду справи (а.с. 223, 229-232, 235-239).

Ухвалою від 16 грудня 2020 року продовжено строк розгляду справи за апеляційною скаргою відповідача 1.

Позивач та відповідач 2 своїм правом на подання відзивів на апеляційну скаргу не скористались.

У засіданні апеляційного суду 16 грудня 2020 року позивач та відповідач 1 (скаржник) участі не брали.

Присутній у судовому засіданні представник відповідача 2 зазначив, що вважає оскаржуване рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не підтримує.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача 2, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступного.

Обставини, встановлені судами

21 квітня 2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000059 внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення з правовою кваліфікацією за ч.3 ст.368 КК України, зокрема, щодо ОСОБА_1 (а.с.14).

22 квітня 2015 року ОСОБА_1 був затриманий у зв`язку з підозрою у вчиненні злочину (а.с.15) та 23 квітня 2015 року йому було вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Кіровограда від 24.04.2015 року ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з альтернативою внесення застави у розмірі 80 мінімальних розмірів заробітної плати, тобто в сумі 97440,0 грн. (а.с.16-17). У подальшому позивача було звільнено з-під варти у зв`язку зі сплатою коштів, визначених заставою.

Відповідно до наказу т.в.о. начальника Управління УМВС України в Кіровоградській області від 12 травня 2015 року ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ за порушення вимог Присяги працівника внутрішніх справ та правил поведінки та професійної етики (а.с.18).

Вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 червня 2017 року ОСОБА_1 визнано невинним у вчиненні злочину передбаченого ч.3 ст. 368 КК України та виправдано на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України у зв`язку з тим, що не доведено, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим (а.с.21-30).

Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 26 березня 2018 року вирок Кіровського районного суду від 15 червня 2017 року залишено без змін (а.с. 31).

Відповідно до постанови Верховного Суду від 12 червня 2019 року вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 26 березня 2018 року залишено без змін (а.с.32).

Як вбачається з рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 травня 2018 року, судом задоволено позовну заяву ОСОБА_2 та розірвано шлюб, укладений 21 січня 2009 року між нею та ОСОБА_1 (а.с. 20).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Так, шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон).

Відповідно до вимог ст.1 Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність"; «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Стаття 2 Закону передбачає, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

При цьому, оскільки Закон не містить чітких вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень ст.ст. 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою.

Зазначене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (п. 42 постанови).

Отже, доводи скаржника про те, що судом першої інстанції не дотримано порядку відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, не заслуговують на увагу.

Враховуючи зазначені вимоги чинного законодавства та фактичні обставини справи, місцевий суд дійшов до цілком обґрунтованого висновку, що у зв`язку з незаконним перебуванням позивача під слідством та судом, у останнього виникло право на відшкодування спричиненої йому моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується також, що початком терміну перебування позивача під незаконним слідством та судом є 22 квітня 2015 року (дата затримання позивача за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення), а кінцем такого терміну - 26 березня 2018 року (постановлення судового рішення апеляційним судом), а тому загальний строк незаконного перебування позивача під слідством та судом складає 35 місяців 4 дні (повні 35 місяців).

У відповідності до ст. 4 Закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

За вимогами ч. 3 ст. 13 Закону в редакції, чинній на час виникнення правовідносин, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвали про закриття кримінального провадження.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» визначено у 2020 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 4723,00 грн.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Колегією суддів враховується, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, тобто з інших підстав, ніж неправомірне перебування під судом та слідством, судам необхідно виходити із загальних положень про відшкодування шкоди, які вимагають враховувати характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тобто, суд повинен з`ясувати усі фактичні підстави позову, якими обґрунтовано як обставин спричинення, так і розмір відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано фактичні обставини справи, апеляційним судом не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги щодо незазначення у оскаржуваному рішенні доказів на підтвердження підстав пред`явленого позивачем позову.

Судом правильно розраховано, що розмір відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивача за незаконне перебування під слідством та судом складає 165 305,00 грн. (4723,00 грн. х 35 місяців).

За викладених обставин, висновок суду про часткове задоволення позовних вимог є законним та обґрунтованим.

У частині доводів апеляційної скарги про те, що стягнення моральної та матеріальної шкоди з Казначейства не допускається, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (RYSOVSKYY v. UKRAINE, № 29979/04, § 70, ЄСПЛ, від 20 жовтня 2011 року).

Тлумачення ч.2 ст. 48 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому, держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай - орган, діями якого заподіяну шкоду. У даній справі таким органом є Прокуратура Кіровоградської області.

Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц).

Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність вирішення спору, оскільки відповідачем є держава в особі її органів відповідача 1 та відповідача 2 у даній справі.

Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/211, центральним органом виконавчої влади,що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України, яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, сформулювавши резолютивну частину оскаржуваного рішення у справі таким чином: «Стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 165 305,00 грн.», суд першої інстанції фактично вказав порядок виконання судового рішення. Разом з тим, вказаний порядок відповідає вимогам Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», а його зазначення не змінює суті рішення та не суперечить процесуальному закону.

Ураховуючи вищевикладене, а також те, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на їх законність та обґрунтованість не впливають, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються як в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цих межах.

За вимогами ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За встановлених обставин, апеляційна скарга Державної казначейської служби України задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення, а рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 26 травня 2020 року, - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді С. І. Мурашко

О. А. Письменний