Провадження №2/235/218/20
Справа №235/7853/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2020 року Красноармійський міськрайонний суд Донецької області

у складі: головуючої - судді Величко О.В.,

при секретарі Лебеденко В.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Покровську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до виконкому Покровської міської ради, Центру адміністративних послуг у м. Покровськ про визнання права користування житловим приміщенням, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до виконкому Покровської міської ради, ЦНАП у м. Покровськ про визнання права на користування житловим приміщенням, зобов`язання вчинити певні дії. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що на підставі ордеру на житлове приміщення № 336 серії 1 від 12.01.1990 року на сім`ю з чотирьох осіб вона була вселена як член сім`ї ОСОБА_3 , до квартири АДРЕСА_1 . В спірному житлі вона проживає з березня 1990 року по теперішній час. У 2018 році у неї виникло бажання змінити місце проживання та вона 13.09.2018 року була знята з реєстрації. В подальшому вона знов вирішили зареєструватись, однак ЦНАП відмов їй в реєстрації, пояснивши, що вона втратила право користування квартирною. Рішенням суду від 22.05.2019 року скасовано рішення сектору реєстрації місця проживання фізичних осію ЦНАП про відмову їй у реєстрації місця проживання у вищезазначеній квартирі. В подальшому, вона повторно звернулась із заявою про реєстрацію до ЦНАП, однім їй було відмовлено у зв`язку з відсутністю рішення суду про визнання права на користування квартирою. Позивачка просить визнати право ОСОБА_2 на користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 ; зобов`язати ЦНАП м. Покровська зареєструвати місце проживання ОСОБА_2 за адресою: мкр АДРЕСА_2 .

В судовому засіданні представник позивача адвокат Дорофієнко В.В. підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідачів виконкому Покровської міської Ради, ЦНАП у м. Покровську в судове засідання не з`явились, просили справу слухати у їх відсутність, рішення суду просили ухвалити на розсуд суду. ( а. с. 84,85,89).

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи і перевіриш їх доказами, приходить до наступного.

Судом встановлено, що на підставі ордеру на жиле приміщення, виданого на ім`я ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивачка по справі ОСОБА_4 була вселена як член сім`ї до квартири АДРЕСА_1 . ( а. с. 6).

В подальшому позивачка зареєструвала шлюб, та у зв`язку з чим змінювала прізвище на ОСОБА_5 , та ОСОБА_2 ( а. с. 8,9), має малолітню дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а. с. 12), має другу групу інвалідності ( а. с. 14).

13.09.2018 року позивачку було знято з реєстрації за її заявою ( а. с. 10, 17).

Після зняття з реєстрації з місця проживання позивачка звернулась до відповідача із заявою про реєстрацію місця проживання від 07.12.2008 року ( а. с. 15).

У реєстрації місця проживання позивачці відмовлено рішенням головного інспектора сектору реєстрації місця проживання ЦНАП м. Покровськ, посилаючись на ту обставину, що договір найму житлового приміщення розірвано з дня вибуття ( а. с. 15).

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 22.05 .2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 до виконкому Покровської міської ради Донецької області про скасування рішення сектору реєстрації місця проживання фізичних осіб ЦНАП м. покровська про відмову ОСОБА_2 у реєстрації місця проживання задоволено; скасовано рішення сектору реєстрації місця проживання фізичних осіб ЦНАП м. покровська виконкому Покровської міської ради про відмову ОСОБА_2 у реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 ( а. с. 15-16).

Згідно довідки Покровської міської ради від 20.12.2018 року № 1289 в квартирі АДРЕСА_1 ніхто не зареєстровані: ОСОБА_3 -наймач, знятий з реєстраційного обліку 14.06.2002 року, ОСОБА_7 - дружина, знята з реєстраційного обліку 09.11.2017 року, ОСОБА_8 - син, знятий з реєстраційного обліку 10.01.2003 року, позивач знята з реєстраційного обліку 13.09.2018 року, ОСОБА_6 онук, знятий з реєстраційного обліку 13.09.2018 року ( а. с. 18).

Згідно довідки Покровської міської ради № 8232 від 05.11.2019 року ОСОБА_2 мешкає за адресою: АДРЕСА_2 з 01.03.1990 року по теперішній час; ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає в квартирі з 04.11.2008 року по теперішній час; ОСОБА_3 - батько, проживає в квартирі з 01.03.1990 року по теперішній час; ОСОБА_7 мати, проживає в квартирі з 01.03.1990 року ( а. с. 19).

З наданих до матералів справи квитанцій вбачається факт оплати позивачкою та членами її родини комуналаьних послуг з моменту зняття з реєстрації по теперішній час ( а. с. 20-48).

Відповідно до Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 0-1.03.2013 року « Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» відповідно до ст. ст. 15,16 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Оскільки позивачці відповідачами відмовлено у її праві на реєстрацію, у зв`язку з втратою, за їх думкою, права користування житловим приміщенням та ненаданням для реєстрації відповідних документів на таке право, даний спір вирішується в загальному цивільному судочинстві.

Аналогічні правові позиції викладені в постановах ВСУ від 16.12.2015 року у справі № 6-2139, від 02.03.2016 року у справі № 6-14цс16, відповідно до яких спори про реєстрацію місця проживання підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки в такому випадку особа звертається до суду за захистом свого порушеного цивільного права, отже цей спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, а пов`язаний з вирішенням питання щодо права на житло.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути вселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача ( власника), їх діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права члена сім`ї має також і особа, яка перестала бути членом сім`ї наймача, але продовжує проживати в займаному ним житловому приміщенні. Членом сім`ї наймача може бути визнано особу, яка постійно проживає з наймачем та веде з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщеннях між наймодавцем, житлово-експлуатаційною організацією і наймачем -громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Ст. 62 ЖК УРСР передбачено, що до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства.

На підставі ч.2 ст. 824 ЦК України у разі смерті наймача або вибуття його з житла наймачами можуть стати усі інші повнолітні особи, які постійно проживали з колишнім наймачем, або, за погодженням з наймодавцем, одна або кілька із цих осіб.

За ст.106 ЖК встановлено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Відповідно до ст. 107 ЖК України наймач жилого приміщення за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму.

У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сі`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Згідно правової позиції, що висловлена у постанові Верховного Суду України №6-60 цс12 від 11 липня 2012року - у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача. Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Постановою Пленуму Верховного суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено судам, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати,чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні,чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Пленум Верховного Суду України у п.15 постанови від 01.11.1996 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення саме по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Згідно зі ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація особи за місцем проживання це лише внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. А отже, реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її права на користування житлом, оскільки таке право виникає та може бути підтверджене на інших підставах, таких як право власності, сімейні відносини, оренда та ін.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 « Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу УРСР» визначено, що в силу ст. 61 ЖК УРСР житлово-експлуатаційна організація, а при її відсутності- підприємство, установа, організація як наймодавець можуть бути стороною в спорах, що виникають з договорів найму житлового приміщення. Однак у справах із питань, віднесених до компетенції органів місцевого самоврядування або з питань управління житловим фондом, віднесених його власником або уповноваженим ним органом до свого відання згідно зі ст. 18 ЖК УРСР належною стороною повинен бути відповідній орган чи власник житлового фонду.

Як вбачається з матеріалів справи спір щодо права користуватись спірним жилим приміщенням та зареєструватись в ньому виник між позивачкою та виконкомом Покровської міської ради, ЦНАП у м. Покровську.

Відповідно до ч. 5 ст. 16, п.1 п.1 ст. 29, ч. 5 ст. 60 Закону « Про місцеве самоврядування» виконавчий комітет Покровської міської ради здійснює права суб`єкта комунальної власності від імені та в інтересах територіальних громад, має власні повноваження управління в межах, визначеною радою майном, що належить до комунальної власності відповідальних територіальних громад.

Відповідно до п. 3 Правил реєстрації місця проживання, затвердженого постановою КМУ № 207 від 02.03.2016 року реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Відповідно до п.п. 3 п. 18 Правил для реєстрації місця проживання особа подає:

документи, що підтверджують, у тому числі, право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка просить визнати за нею право користування житловим приміщенням, оскільки місце свого постійного проживання не змінювала, у зв`язку з чим не втратила право на користування спірним житлом, а лише знялась з реєстрації та через три місяці нею було подано заяву про реєстрацію. Тобто, позивачкою фактично ставиться питання про поновлення договору найму житлового приміщення, визнання її наймачем шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання за нею права на користування житлом.

Обраний позивачкою спосіб захисту свого права узгоджується з нормами ч. 2 ст. 16 ЦК України, відповідно до якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути у тому числі визнання права.

Виходячи з аналізу статей 64,65 ЖК УРСР наймач і члени сім`ї, що проживають разом з ним, набувають права користування одним жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду. За особою, яка проживає у наймача жилого приміщення як член його сім`ї, не може бути визнано право користування цим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання у приватизованому нею жилому приміщенні.

Із зазначеного слідує висновок про те, що визначальним при вирішенні питання про право користування житловим приміщенням є не лише сам по собі факт реєстрації в цьому приміщенні, а й факт проживання цієї особи в цьому приміщенні та характер проживання як член сім`ї чи як інша особа, порядок вселення, наявність встановленого порядку користування житловим приміщенням, а також тривалість проживання.

За змістом статей 71,72 ЖК УРСР наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору- судом.

Відповідно до п. 11 Постанови № 2 від 12.04.1985 року Пленуму Верховного суду України « Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

З аналізу вищезазначених норм права випливає, що втрата особи права на користування житловим приміщенням пов`язується зі спливом строків, встановлених ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР.

Як встановлено в судовому засіданні позивачка вселилась у спірну квартиру як член сім`ї наймача, на підставі виданого її батьку ордеру на склад сім`ї з 4 осіб,, в тому числі на її вселення , була зареєстрована з 01.03.1990 року по 13.09.2018 рік, а 07.12.2018 року, тобто на протязі трьох місяців звернулася із заявою про свою реєстрацію, постійно та тривалий час проживає у спірному житлі, доказів на підтвердження факту вибуття позивачки до іншого постійного місця проживання відповідачем не надано, так само як і не надано доказів щодо користування позивачкою іншим приміщенням, на момент звернення позивачки до суду інших реєстрованих членів сім`ї у спірній квартирі не встановлено, суд приходить до висновку, що позивачка не втратила право користуватися спірною квартирою, що відповідає положенням ст. ст. 64, 71, 106 ЖК України.

Разом з тим, право на проживання особи у жилому приміщенні автоматично породжує право на реєстрацію.

Згідно зі ст. 46 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод, рішення Європейського суду є обов`язковими для держав-учасниць Конвенції. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду становить джерело права при розгляді справ вітчизняними судами: «Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права». Повага до права людини на житло закріплена у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеними чи позбавленим свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло (рішення у справі «Пауел та Райнер проти Великобританії»). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, зокрема той факт, що позивачка відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР не втратила право користування спірним житловим приміщенням, оскільки постійно в проживає в спірному житлі, а відмова відповідача в її реєстрації за вищевказаною адресою пов`язано саме з фактом відсутності копії ордеру на жиле приміщення, який, в свою чергу не підтверджує припинення права особи на житло при постійному проживанні в цьому житлі, а рішення суду про визнання права користування житловим приміщенням відповідно до Правил реєстрації місця проживання є підставою для реєстрації особи у спірному житлі, тобто позовні вимоги до ЦНАП про зобов`язання зареєструвати місце проживання є похідними , суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 9,64,71,106 ЖК України, ст.ст. 3,5,12,13,18, 258,260,265,268, 273 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_2 до виконкому Покровської міської ради, Центру адміністративних послуг у м. Покровськ про визнання права користування житловим приміщенням, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати право ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 на користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 мкр АДРЕСА_3 ні Шахтарський АДРЕСА_4 .

Зобов`язати ЦНАП м. Покровська, , зареєструвати місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького Апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі подання апеляційної скарги рішення,якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги,відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 11.02.2020 року.

Суддя: