Справа 237/267/18
Номер провадження 2/237/46/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.12.20 року м. Курахове Мар`їнський районний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Сенаторова В.А.,

при секретарі Лахно Т.Г.,

розглянувши в приміщенні Мар`їнського районного суду Донецької області в місті Курахове цивільну справуза позовною заявою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовною заявою про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором в сумі 81203,91 гривень.

Позивач мотивує свої позовні вимоги тим, що відповідно до договору без номеру від 22.08.2011 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 7300,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач порушив умови договору і станом на 30.11.2017 року має перед позивачем заборгованість в розмірі 81203,91 гривень, яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь і яка складається з наступного: 6911,81 гривень тіло кредиту, 67349,06 гривень заборгованість по процентам за користуванням кредитом, 2600,00 гривень заборгованість за пенею та комісією, 500,00 гривень штраф (фіксована частина), 3843,04 гривень штраф (процентна складова).

Представник позивача у судове засідання не з`явився, в позовній заяві зазначив, що позовні вимоги підтримує, інших доказів на обґрунтування заявлених вимог не надає, будь-яких клопотань та заяв не заявляє, проти винесення заочного рішення по справі не заперечує.

Відповідач у судові засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, скористалася своїм правом і надав суду відзив на позовну заяву про стягнення заборгованості, в яких вказав, що позовні вимоги позивача щодо нарахування сум процентів за користування кредитними коштами ,а також суш штрафів, вказаними в позовній заяві. Зазначив, що він дійсно 22.06.2011 року уклав з позивачем договір на банківські послуги б/н, відповідно до умов якого отримав гроші у розмірі 7300,00 грн. У зв`язку зі скрутним матеріальним становищем він не мав можливості весь погасити кредит одразу. Зазначив, що погоджена процентна ставка по кредиту становить 2,5 % на місяць на залишок заборгованості. До основної суми кредиту, яка була надана йому (тіло кредиту), після закінчення пільгового періоду, додаються проценти за користування кредитом у вигляді базової % ставки в місяць, яка складає 30% на рік) та неустойка за прострочення виконання зобов`язання у вигляді пені та штрафу. Вважає, що позивачем всупереч законодавству одночасно застосовуються обидва види цивільно-правової відповідальності (і пеня, і штраф). Вказав, що згідно Витягу з Тарифів обслуговування кредитної карти «Універсальна, 55за пільгового періоду» та Умов та Правил надання банківських послуг розрахунковою датою поточної заборгованості є 25 число місця, наступного за датою виникнення заборгованості, тобто у даному випадку такою датою за останньою тратою є 25 серпня 2014 року. Тобто з 26 серпня 2014 року заборгованість за кредитом склала 6593,15 гривень та набула статусу «сталої» і вже не змінювалась відповідачем. Зазначив, що стосовно пені і штрафів є необґрунтованими. Щодо стягнення нарахованих сум неустойки (штрафу, пені) до 14 квітня 2014 року, то відповідно до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Тобто строк стягнення тих сум неустойки минув у 2015 році. Відповідач вважає, що його борг перед банком існує лише у формі заборгованості за користування кредитом в розмірі 13 433,54 гривень. Судові витрати відповідач пропонує розподілити пропорційно відповідно до задоволених вимог.

Представник позивача в своїй відповіді на відзив відповідача не погодився з думкою відповідача і наполягав на задоволені своїх позовних вимог.

Згідно вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, всебічно, об`єктивно, повно та безпосередньо у судовому засіданні дослідивши наявні у справі докази, оцінюючи ці докази з огляду на їх належність, допустимість, достовірність, кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих доказів у їх сукупності, приходить до висновків, які наведені нижче.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Судом встановлено, що правовідносини між позивачем та відповідачем виникли на підставі договору, який має характер складного правочину, цей договір повинен був урегулювати відносини щодо надання банківського кредиту, врегульовує відкриття карткового рахунку, використання зазначеного в договорі платіжного інструменту та надання інших банківських послуг. За ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. «Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін» ч.4 ст.202 ЦК України. Отже, договір між позивачем та відповідачем передбачає можливість кредитного правочину за умови додержання вимог закону.

До кредитних відносин між банківською установою та позичальником застосовуються норми, які регулюють правовідносини позики. Окрім цього, до відносин між відповідачем та позивачем повинні застосовуватись норми, якими урегульовані правові відносини споживчого кредитування. Тож, при вирішенні цього спору суд виходить із приписів статей 41, 42, 99 Конституції України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.1950), враховує, що кредитні відносини врегульовано, зокрема, главами 52, 53, 71 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), нормами законів України: "Про банки і банківську діяльність" у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правових відносин, "Про захист прав споживачів" та Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні".

З огляду на те, що банківські послуги, якими скористався відповідач, є за своєю природою споживчими , суд з`ясовує виконання позивачем положень статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808, оскільки договір, на підставі якого позивач вимагає стягнення боргу з відповідача був укладений 25.10.2011 року, тобто після набрання цією постановою чинності.

Згідно із ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 1049 ЦК України встановлює, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

«Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.» закріплено ст.626 ЦК України. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів. Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, при цьому, друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Договір б/н від 22.06.2011 року між відповідачем та позивачем має характер договору приєднання, порядок його укладання врегульовано ст.634 ЦК України, а також іншими нормами законів відносно споживчого кредитування. Також, приймаючи рішення, суд враховує що зобов`язання, які виникають між особами на підставі кредитних договорів є грошовими, тобто такими, які, згідно з статями 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України, виражені в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) та за своїм змістом встановлюють зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Судом встановлено, що 22.06.2011 року відповідач, ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, довідкою про умови кредитування з використанням кредитки, просив відкрити рахунок та надати відповідні послуги, про що ним було підписано відповідну Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Це переконання суду випливає з досліджених письмових доказів, наданих позивачем а саме: «Анкеты заявления о присоединении к Условиям и правилам предоставления банковских услуг в Приватбанке» (а.с.- 8, 9, 10). Проте, судом не встановлено, що між позивачем та відповідачем було узгоджено суму кредиту у формі кредитної лінії, яку був зобов`язаний банк надати своєму споживачеві, жодна із досліджених анкет не містить вказівки на цю істотну умову кредитного договору.

Судом досліджено доданий до позовної заяви позивача Розрахунок заборгованості за договором № б/н від 22.06.2011 року станом на 30.06.2017 року. Цей розрахунок містить твердження позивача про те, що станом на 30.06.2017 року відповідач має борг перед позивачем 81203,91 грн. ( вісімдесят одну тисячу двісті три гривні 91 копійку), з яких: 6911,81 грн. заборгованість за кредитом, 67349,06 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 2600,00 гривень заборгованість за комісією і 4343,04 грн. «судові штрафи».

У відповідності до п.2 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 3.3 Постанови Правління НБУ від 10.05.2007 N 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», далі іменовані як «Правила» встановлює, що банки зобов`язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді:

а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно

дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту.

Розрахунок значення реальної процентної ставки здійснюється з використанням такої формули:

Потік

n t

ЧСК = E -------- ,

t=1 t

(1 + d)

де d - реальна процента ставка;

ЧСК - чиста сума кредиту, тобто сума коштів, які видаються споживачу або перераховуються на рахунок отримувача в момент видачі кредиту. Чиста сума кредиту розраховується як основна сума кредиту, що визначена згідно з умовами договору, мінус сума коштів, які утримуються банком під час видачі кредиту, а також мінус усі платежі за рахунок власних коштів споживача, що здійснені ним для виконання умов отримання кредиту;

Е - знак суми;

t - порядковий номер періоду дії кредитного договору (місяць або день);

n - загальна залишкова кількість періодів дії кредитного договору (місяців або днів) на дату розрахунку;

Потік - сума коштів, яку споживач сплачує банку та/або іншим t особам за кредитом. До потоку включаються платежі в погашення основного боргу за кредитом, процентів за користування ним, комісії на користь банку, платежі на користь третіх осіб, які сплачуються відповідно до отриманого кредиту та пов`язані з обслуговуванням і погашенням кредиту;

б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов`язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту.

Як вбачається із наданих позивачем доказів сукупна вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним і вартості всіх супутніх послуг , у договорі та невід`ємних його частинах не зазначено. Також, у договорі не зазначено і абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом).

Дослідивши Розрахунок заборгованості за договором № б/н від 22.06.2011 року, який позивач додає до позову і відповідно до якого формує об`єм своїх позовних вимог, суд приходить до висновку, що розрахунок заборгованості в частині визначення боргу відповідача по процентам не відповідає п.2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010, та п. 3.3 Постанови Правління НБУ від 10.05.2007 N 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», та беззаперечно і переконливо не доводить існування заборгованості відповідача перед позивачем в розмірі 81203,91 грн. Також, суд не може прийняти як факт, який не оспорювається, і твердження відповідача щодо визнання боргу у розмірі 13433,54 грн., оскільки таке твердження не має переконливого підґрунтя, заснованого на законі, зокрема на наведених вище нормах, якими урегульовані правові відносини, пов`язані з визначенням вартості кредиту. Таке твердження відповідача не доведено переконливими доказами.

Як вбачається з матеріалів справи, кредитування відповідача повинно було би відбуватись шляхом встановлення ліміту на емітованій позивачем платіжній картці однієї із платіжних систем, учасником якої є позивач. Судом встановлено, що така картка є платіжним інструментом з огляду на ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», згідно якої, банківський платіжний інструмент - засіб, що містить реквізити, які ідентифікують його емітента, платіжну систему, в якій він використовується, та, як правило, держателя цього банківського платіжного інструмента. Із позову та доданих до нього документів не можливо встановити реквізити такого платіжного інструмента.

Приймаючи рішення, суд виходить із того, що за допомогою банківських платіжних інструментів формуються відповідні документи за операціями, що здійснені з використанням банківських інструментів, на підставі яких проводиться переказ грошей або надаються інші послуги держателям банківських платіжних інструментів, у тому числі і кредитні послуги.

Також, суд приймає до уваги, що, з огляду на ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правових відносин, розрахункові банківські операції - це рух грошей на банківських рахунках, здійснюваний згідно з розпорядженнями клієнтів або в результаті дій, які в рамках закону призвели до зміни права власності на активи, а відповідно до норм ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти. Тобто, факт надання кредиту у грошовій формі при споживчому кредитуванні співпадає у часі з фактом переходу права власності на кредитні кошти, та фактом виникнення у позичальника обов`язку повернути ці гроші позичкодавцеві у строки, визначені договором, та сплатити відсотки за користування грошима у порядку, встановленому договором.

З урахуванням пункту 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правових відносин, моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. Згідно із п.1.3. ст.1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", документом за операцією із застосуванням електронних платіжних засобів є документ, що підтверджує виконання операції із використанням електронного платіжного засобу, на підставі якого формуються відповідні документи на переказ чи зараховуються кошти на рахунки.

Згідно із ст.51 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правових відносин, банки в Україні можуть використовувати як платіжні інструменти платіжні доручення, платіжні вимоги, вимоги-доручення, векселі, чеки, банківські платіжні картки та інші дебетові і кредитові платіжні інструменти, що застосовуються у міжнародній банківській практиці. Платіжні інструменти мають бути оформлені належним чином і містити інформацію про їх емітента, платіжну систему, в якій вони використовуються, правові підстави здійснення розрахункової операції і, як правило, держателя платіжного інструмента та отримувача коштів, дату валютування, а також іншу інформацію, необхідну для здійснення банком розрахункової операції, що цілком відповідають інструкціям власника рахунку або іншого передбаченого законодавством ініціатора розрахункової операції.

Позивач не надав жодного банківського документу на підтвердження отримання відповідачем грошових коштів в межах встановленого кредитного ліміту, та користування з боку відповідача будь яким платіжним інструментом, який був емітований позивачем у відповідності до договору приєднання від 22.06.2011 року № б/н. В свою чергу і відповідач не надав суду в обґрунтування своїх заперечень будь яких належних доказів відповідних банківських платіжних документів.

Отже, суд дійшов висновку про недоведеність за допомогою належних доказів обставин, пов`язаних з фактичним рухом грошових коштів між позивачем і відповідачем у спірних правовідносинах, тобто тих обставин, які характеризують реальну правову природу кредитних відносин між банком і споживачем.

Згідно із ст.2 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правових відносин, банк це юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків. Ця обставина доведена наданими Позивачем доказами, зокрема Банківською ліцензію № 22 від 05 жовтня 2011 року на бланку 00003, виданою Публічному акціонерному товариству комерційному банку «ПриватБанк», на право надання банківських послуг, визначених частиною 3 статті 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» та Випискою з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Між позивачем та відповідачем склались правові відносини де суб`єкт підприємницької діяльності позивач надає послуги своєму клієнтові споживачеві, відповідачу у цивільній справі. А від так, суд переконаний, що у даному спорі особливу увагу слід приділити питанню реалізації принципу свободи договору у відносинах між банком та споживачем стандартного банківського продукту

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України рішенням у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

У Постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (Провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду «зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.»

Проте, ухвалюючи це рішення, суд виходить не лише із того, що споживач зазвичай знаходиться в нерівних умовах і необізнаний про всі аспекти надання кредитних послуг, а правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, перш за все, суд переконаний, що відповідач 22.06.2011 року. під час звернення до банку за послугами, бажаючи отримати платіжну картку для зарахування заробітної плати, не виявив у передбаченій законом письмовій формі власної волі, яка би була спрямована на отримання споживчого кредиту у формі кредитної лінії з лімітом 7300,00 гривень. Таке переконання ґрунтується на досліджених судом доказах, які позивач надав суду в обґрунтування своїх вимог. Зокрема, судом встановлено: у Анкеті від 22.06.2011 року не вказано, що відповідач виявляє бажання отримати кредит у розмірі 7300,00 гривень, а банк бере на себе зобов`язання цей кредит надати. Щодо оцінки Витягу з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», то позивач не надав доказів того, що споживач був обізнаний з цими тарифами на момент укладання договору, а не пізніше, коли позивач звернувся з позовом до суду. Адже за змістом статті 634 Цивільного Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому; друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Спірні відносини, що є предметом розгляду у цій справі, ґрунтуються на застосуванні конструкції договору приєднання, а його умови розроблені і запропоновані невизначеному колу осіб підприємцем - АТ КБ «ПриватБанк». Оскільки умови договорів приєднання розробляються безпосередньо банком, то вони повинні бути зрозумілі усім споживачам із необмеженого кола споживачів і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити суду, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, які надані суду, а не інші. З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України суд повинен переконатись, що відповідач по справі (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він вже ознайомлений. Позивач переконливо не довів цієї обставини, більш того позивач переконав суд в протилежному. Тому у суду відсутні підстави вважати, що при укладенні договору від 22.06.2011 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Ухвалюючи рішення, суд виходить із того, що кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК), а недодержання письмової форми кредитного договору тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю, проте, суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Суд вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем у повному обсязі, не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 22.06.2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Більш того, анкета-заява, яка була підписана відповідачем, не містить узгодженої сторонами суму кредитного ліміту. Отже, у суду відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі основної суми кредитного ліміту і сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення 81203,91 грн. не ґрунтуються на договорі і можуть розглядатись лише в контексті норм цивільного права, передбачених главою 83 ЦК України.

Суд не знайшов підстав для застосування строків позовної давності, оскільки позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відмовляючи відповідачеві у застосуванні позовної давності, суд виходить із того, що кредитні відносини виникають із кредитного договору, укладеного шляхом досягнення згоди по всіх істотних умовах у формі, яка встановлена законом, а судом встановлено, що вимоги позивача можуть розглядатись лише в контексті глави 83 ЦК України, отже і позовна давність може бути застосована лише за наслідками дослідження спірних відносин як таких, які виникли із факту набуття майна без достатньої правової підстави.

Ухвалюючи рішення, суд виходить із того, що зазначення конкретної правової норми на обґрунтування позову або заперечень проти позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватись, оскільки суд самостійно здійснює правильну кваліфікацію правовідносин, які склались між сторонами спору, виходячи із принципу «jura novit curia».

З огляду на наведене вище, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити повністю. Судові витрати покласти на сторону позивача.

Інший висновок суду не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності .

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 95, 76-81, 141, 206, 258, 259, 263-265, 268, 279 Цивільного процесуального кодексу України, ст. ст. 11, 525, 526, 530, 598, 625, 627-629, 1054-1056 Цивільного кодексу України, суд-

ВИРІШИВ:

У задоволені позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Судові витрати покласти на сторону позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Донецького апеляційного суду через Мар`їнський районний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.А. Сенаторов