Справа № 493/928/19
Провадження № 2/493/50/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2020 року м. Балта Одеської області

Балтський районний суд Одеської області в складі :

головуючої-судді Мясківської І.М.,

за участю секретаря Пінул І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Балта Одеської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом,

В С Т А Н О В И В:

24.05.2019 року ОСОБА_1 звернулася до Балтського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання їх такими, що втратили право користування житловою площею в будинку АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи свій позов ОСОБА_1 посилається на те, що вона є власником зазначеного вище будинку, до якого було прописано відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , однак останні там не проживають з 2017 року. Добровільно знятися з реєстрації відповідачі не бажають, що створює позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні житловою площею в будинку.

Позивачка в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог позивачки заперечувала, посилаючись на те, що вона там зареєстрована на законних підставах, крім того, має законне право на проживання в літній кухні, оскільки її будував її батько.

Розглянувши позов в межах заявлених вимог, дослідивши докази по справі, судом встановлені наступні фактичні обставини.

ОСОБА_1 , на праві приватної власності, належить житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину реєстровий номер № 912, серія та номер ННЕ 650601 , виданого 24.04.2019 року приватним нотаріусом Балтського нотаріального округу Одеської області Пантілєєвою І.П. (а.с. 5,6-7), Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 164863900 від 24.04.2019 року (а.с. 8-9).

З копії Будинкової книги для прописки громадян, що проживають по АДРЕСА_1 вбачається, що відповідачів прописано до будинку, а саме ОСОБА_2 з 1997 року, а ОСОБА_3 з 2000 року. (а.с. 10-13)

Відповідно до інформації, підтвердженої головою вуличного комітету Маслової Н.Г. від 24.05.2019 року (а.с. 14), ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 не проживають з 2017 року.

Судом 19.12.2019 року були заслухані свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8

ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що проживає по АДРЕСА_3 та товаришує з позивачкою ОСОБА_1 . Разом з останньою, деколи, приходить допомагати по господарству в будинку, який розташований по АДРЕСА_1 . Відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 там не бачила близько трьох років.

ОСОБА_6 в судовому засідання пояснила, що проживає по АДРЕСА_4 , є власником магазину «ІНФОРМАЦІЯ_4 », який розташований навпроти будинку АДРЕСА_1 . Стверджувала, що відповідачі з 2017 року не проживають у вказаному будинку, а саме АДРЕСА_1 .

ОСОБА_7 в судовому засідання пояснила, що проживає по АДРЕСА_1 , однак раніше проживала по АДРЕСА_5 та добре знала батьків відповідачів, які будували літню кухню по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_8 в судовому засідання пояснила, що проживає по АДРЕСА_6 . Стверджує, що відповідачі з дитинства проживали в будинку АДРЕСА_1 . Їх батьки побудували літню кухню, однак документи не оформили. Позивачка являється двоюрідною сетрою відповідачів.

Суд, констатує, що спірні правовідносини, які виникли між сторонами, пов`язані з реалізацією права на володіння, користування та розпорядження власником своїм майном, вирішуючи які, суд виходить з того, що стаття 41 Конституції України гарантує право володіти і користуватися своєю власністю, а також вказує на те, що право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власники майна, мають право вимагати усунення перешкод у здійсненні ними прав користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Згідно зі ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно зі ст.ст. 71, 72 ЖК України, право на житло за відсутнім громадянином зберігається протягом 6 місяців з часу вибуття, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачі приблизно три роки не проживають у спірному будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ,власником якого являється позивачка.

Крім того, позивачка ОСОБА_1 являється власником не тільки жилого будинку, а й господарських будівель, в тому числі і літньої кухні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, враховуючи, що відповідачі не проживають у спірному будинку, їх реєстрація порушує права позивачки на розпорядження та користування зазначеним вище будинком, тому позовні вимоги щодо визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житлом є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 49, 77, 78, 81, 206, 258, 259, 263, 265, 268, 272, 354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом - задовольнити.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визнати такими, що втратили право користування житловою площею в будинку АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 12.02.2020 року.

С У Д Д Я