Справа № 161/8602/20
Провадження № 2/161/2490/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2020 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючої судді Плахтій І.Б.,

з участю секретаря судових засідань Жаловаги І.П.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням і виселення,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася в суд з даним позовом до відповідача, який мотивувала тим, що вона є власницею квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу. З відповідачем проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, однак останні два роки проживають в одній квартирі як сусіди, спільне господарство не ведуть. В квартирі зареєстровані позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_3 та їхні діти ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідач не сплачує комунальних платежів, в утриманні житла участі не бере, квартирою не цікавиться. Перешкод в користуванні йому житлом ніхто не чинив. Разом з тим, починаючи з 2019 року відповідач систематично вчиняє акти психологічного та фізичного насильства відносно неї, про що були складені протоколи органами поліції. Вважає, що відповідач ОСОБА_3 втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 у зв`язку з систематичними порушеннями правил співжиття, крім того не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житла, чим створює їй перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном.

А тому, просила усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 і виселення.

Ухвалою від 05.06.2020 справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження.

Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник вимоги позову заперечував (а.с.24-27).

Позивач та її представник в судовому засіданні вимоги позову підтримали з підстав викладених в позовній заяві. Просили позов задовольнити. Позивач додатково суду пояснила, що після купівлі квартири вселилися в неї вона, відповідач і їхні діти. Відповідач був зареєстрований в квартирі як батько дітей і член сім`ї. На час звернення з позовом ситуація нестерпна. Відповідач її б`є, однак побоїв не фіксувала, була у невропатолога і психолога. У дітей складнощі з психікою, оскільки вони є свідками домашнього насильства. Представник позивача додатково пояснила, що ОСОБА_1 є одноосібним власником квартири. Просять виселити відповідача з підстав, зазначених у ст.116 ЖК України. На час розгляду даної справи судом уже розглянуто кілька справ про адміністративні правопорушення щодо відповідача за вчинення домашнього насильства, де позивач є потерпілою. Є заборонний припис. А тому, вважає, що заходи впливу щодо відповідача вживалися.

Відповідач та його представник в судовому засіданні вимоги позову не визнали. Просили в задоволенні вимог позову відмовити. Відповідач додатково суду пояснив, що квартиру під час купівлі записали на позивача, бо так попросив її батько, хоча кошти на квартиру давали і він і його батьки. Ніякого насильства він щодо позивача не вчиняє, вона сама починає сварки. Йому нема куди подітися, батьки проживають за 1000 км. З позивачем вони не розмовляють один з одним. Він хоче там проживати, щоб бути з дітьми. Представник відповідача додатково пояснив, що в даному випадку не може йти мова про втрату відповідачем права на проживання, оскільки нема підстав. Що стосується ст.116 ЖК України, то стороною позивача не доведено систематичного психологічного тиску на неї відповідачем, є лише одна постанова суду про притягнення його до адміністративної відповідальності, приписи та протоколи не доводять факту вчинення насильства, заходи впливу ніякі не вживалися.

Заслухавши доводи сторони позивача, заперечення сторони відповідача, пояснення свідків, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовна заява до задоволення.не підлягає.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.11), копією договору купівлі-продажу квартири від 14.08.2013 (а.с.39-41), копією нотаріальної заяви ОСОБА_3 від 14.08.2013 (а.с.12).

З копії будинкової книги А№ 132922 (а.с. 35-38) вбачається, що в даному житлі 11.10.2013 зареєстроване місце проживання позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_3 та їхніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ..

Статтею 150 Житлового кодексу України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 319 ЦК України установлено право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 був вселений в квартиру як член сім`ї власника зі згоди останньої, проживає в ньому на даний час на законних підставах. Право користування житлом в установленому законом порядку ним не втрачене.

Згідно ст. 157 ЖК України, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Статтею 116 ЖК України передбачено, що коли наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

В судовому засіданні з пояснень позивача встановлено, що спільне проживання з відповідачем є неможливим, останній систематично вчиняє як психологічне так і фізичне насильство в сім`ї.

Разом з тим, такі твердження позивача не знайшли свого підтвердження під час удового розгляду справи.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що позивач ОСОБА_1 отримувала психологічну допомогу в зв`язку з складним психологічним станом, з її слів на неї чинив психологічний тиск її чоловік, принижував її.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні вказував на те, що чув як відповідач ОСОБА_3 обзиває позивача при дітях нецензурно.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що відповідач обзивав позивача, про що не раз робила йому зауваження.

Разом з тим, пояснення свідків суд оцінює критично, оскільки вони є близькими особами позивача.

В судовому засіданні встановлено, що відносно відповідача ОСОБА_3 було складено кілька протоколів про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.173-2 КУпАП.

З повідомлення Луцького ВП ГУНП у Волинській області від 04.02.2019 №5073/52/04-19 на звернення ОСОБА_1 від 15.02.2019 №5073 вбачається, що в ході перевірки за заявою ОСОБА_1 громадянина ОСОБА_3 було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства) та проведено профілактично-роз`яснювальну бесіду з метою недопущення подібних правопорушень в майбутньому.

Разом з тим, в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутня постанова суду зо фактом домашнього насильства щодо ОСОБА_3 за 2019 рік.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07.05.2020 у справі №161/563/20 (а.с.46), залишеною без змін постановою Волинського апеляційного суду від 10.06.2020 (а.с.47) ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, провадження у справі закрито в зв`язку з закінченням строку накладення адміністративного стягнення.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27.08.2020 у справі №161/4375/20 ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, провадження у справі закрито в зв`язку з закінченням строку накладення адміністративного стягнення. Дана постанова оскаржена ОСОБА_3 і станом на день огляду справи не набрала законної сили.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 09.12.2020 у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_3 , про видачу обмежувального припису, в задоволенні заяви відмовлено. Рішенням, зокрема встановлено, що ОСОБА_3 було вчинено домашнє насильство відносно ОСОБА_1 03.01.2020 та 08.03.2020, за що його було притягнуто до адміністративної відповідальності постановою Волинського апеляційного суду від 10.06.2020 та постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27.08.2020 (оскаржена). Крім того, відносно ОСОБА_3 було видано обмежувальний припис щодо заборони в будь-який спосіб контактувати з потерпілою ОСОБА_1 в період з 23:00 год. 01.08.2020 по 23 год. 05.08.2020. Разом з тим, заявницею ОСОБА_1 не надано суду жодних доказів того, що станом на день подачі заяви про видачу обмежувального припису та протягом останніх 4-х місяців до цього часу, ОСОБА_3 вчинялися відносно неї будь-які неправомірні дії, які містять ознаки домашнього насильства будь-якого характеру.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.12.2020 у справі №161/13573/20 ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, провадження у справі закрито в зв`язку з закінченням строку накладення адміністративного стягнення. Дана постанова також оскаржена ОСОБА_3 і станом на день огляду справи не набрала законної сили.

Тобто, станом на день розгляду справи судом відсутні докази систематичності порушення відповідачем правил співжиття, яке робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі, як того вимагають положення ст.116 ЖК України.

Крім інформації, зазначеної в повідомленні Луцького ВП ГУНП у Волинській області від 04.02.2019 №5073/52/04-19 на звернення ОСОБА_1 від 15.02.2019 №5073 про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності та проведення з ним профілактично-роз`яснювальної бесіди з метою недопущення подібних правопорушень в майбутньому, яка мала місце ще на початку 2019 року, жодних доказів вжиття заходів попередження або громадського впливу щодо відповідача стороною позивача не надано.

За відсутності у справі доказів систематичного продовження вчинення домашнього насильства, проведенну з відповідачем профілактично-роз`яснювальної бесіди працівниками поліції на початку 2019 року не можна визнати такою, що не дала позитивних результатів.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про те, що стороною позивача не в цілому доведено підстав для виселення відповідача, передбачених ст.116 ЖК України.

Що стосується вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартири, то суд звертає увагу та те, що підстави для втрати членом сім`ї власника житла права на користування житлом, прямо передбачені частиною 2 ст.405 ЦК України і є вичерпними.

Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідач був вселений і зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 зі згоди власника як член сім`ї, чого не заперечували в судовому засіданні сторони.

Однак, передбачені ч.2 ст.405 ЦК України підстави не зазначалися стороною позивача в мотивації позовних вимог, а в судовому засіданні натомість встановлено, що відповідач постійно проживає в квартирі позивача.

Проаналізувавши досліджені у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем обставин, передбачених ст.116 ЖК України, які тягнуть за собою виселення відповідача з належної позивачу квартири без надання іншого жилого приміщення, вимога про визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням є безпідставною, а тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 17, 77, 78, 81, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 280 ЦПК України, на підставі ст.ст.328, 346, 386, 391 ЦК України, ст.ст.9, 116, 169 ЖК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням і виселення відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Луцький міськрайонний суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 24.12.2020.

Суддя Луцького міськрайонного суду І.Б. Плахтій