1Справа № 335/4683/20 2/335/1642/2020
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 жовтня 2020 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі:
головуючого судді Соболєвої І.П.,
за участю секретаря судового засідання Лазоренко Д.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про встановлення порядку користування житловим приміщенням (квартирою),
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування житловим приміщенням (квартирою), в обґрунтування якого зазначила, що вона є власником 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , власником іншої 3/4 частки зазначеної квартири є відповідач, де 1/2 частка на належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 25.09.2019 та 1/4 частка на підставі договору дарування 25.09.2019. Позивач зазначає, що вона не має фактичної можливості користуватися належної їй ј часткою квартири АДРЕСА_1 разом зі своїм неповнолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки відповідач їй в цьому перешкоджає. Дійти згоди щодо спільного користування нерухомим майном, яке перебуває у спільній частковій власності, їм не вдається, оскільки відповідач не бажає вирішувати спірне житлове питання мирним шляхом. Тому, задля уникнення з відповідачем сварок з приводу користування квартирою АДРЕСА_1 позивач змушена звернутися до суду з позовною заявою про встановлення порядку користування зазначеною квартирою.
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05.06.2020 відкрито загальне позовне провадження.
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07.09.2020 підготовче провадження у справі закрито.
Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, від представника позивача надійшла заява, в якій вона просить розглядати справу за їх відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, у випадку неявки відповідача не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином. Про причини неявки відповідач суд не повідомляла, відзив на позовну заяву та будь-які клопотання суду не подавала.
Відповідно до ч.10 ст.130 ЦПК України, якщо місцеперебування відповідача невідоме, суд розглядає справу після надходження до суду відомостей щодо його виклику до суду в порядку, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказі за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Таким чином, суд вважає, що відповідач ОСОБА_2 вважається належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, не з`явилась в судове засідання без поважних причин та не повідомила про причини неявки, відзив на позовну заяву не подавала, представник позивача не заперечує проти ухвалення по справі заочного рішення, тому суд, з урахуванням вимог ст. 280 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача, ухваливши заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України з урахуванням заяви представника позивача про слухання справи за її відсутності та у зв`язку з неявкою відповідача фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши зібрані у справі докази, вважає, що позов підлягає повному задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з вимог ст.ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Згідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Відповідно до ст.76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків.
За правилами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22.07.2014 року позивачка є власником ј частки квартири АДРЕСА_1 .
Згідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 12.03.2020 року за № 203787521, вбачається, що відповідач є власником 3/4 частки квартири АДРЕСА_1 , де 1/2 частка належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 25.09.2019 за р. № 558 та 1/4 частка належить на підставі договору дарування 25.09.2019 за р. № 557 посвідчених Вельможко Н.О., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу.
Згідно до свідоцтва про народження виданого на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 вбачається, що позивачка є його матір`ю.
Таким чином, позивач є власником 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , а відповідач є власником 3/4 частини вказаної квартири.
Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
З вимог ч. 1 ст. 317 ЦК України вбачається, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
В частинах 1,2 ст. 319 ЦК України зазначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Право на захист власності викладено у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - «Перший протокол», «Конвенція») до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475/97-ВР: закріплено принцип непорушності права приватної власності, за яким особа має право безперешкодно володіти, користуватися і розпоряджатися належним майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб та «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.
Як вбачається з вимог ч.ч.1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Згідно ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном відповідної матеріальної компенсації.
З п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року (із наступними змінами) слідує, що у квартирі, яка є спільною частковою власністю може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.
Як вбачається з технічного паспорту на вказану квартиру АДРЕСА_1 , квартира має загальну площу площа квартири 60,04 кв.м., жила площа 35,21 кв.м., квартира є двокімнатною з окремими ізольованими кімнатами, одна жила кімната площею 22.03 кв.м. яка позначена у технічному паспорті під № 2, інша жила кімната 13,18 кв.м. позначена у технічному паспорті під № 8, коридор площею 7.37 кв.м. позначений у технічному паспорті під № 1, кухня площею 6,92 кв.м., позначена під № 3, коридор площею 3.80 кв.м. позначений під № 4, туалет площею 1.24 кв.м., позначений під № 5, ванна кімната площею 2,94 кв.м. позначена під № 6, кладова площею 0.96 кв.м., позначена під № 7, лоджія площею 1,60 кв.м.
За приписами ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Пленум Верховного Суду України в п.14 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» роз`яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.
Суд звертає увагу, що у даній справі спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.
Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ N 7 від 04.10.91 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку.
В такому випадку окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.
Позивачка звертаючись до суду з позовом зазначає, що ј частини квартириАДРЕСА_1 , що належить їй на праві власності складає 15,0 кв.м., що в натурі буде приблизно відповідати площі кімнати 13,18 кв.м. позначеної у технічному паспорті на квартиру під АДРЕСА_2 , тому позивачка просить суд встановити порядок користування спірною квартирою наступним чином: у її користування виділити житлову кімнату площею 13,18 кв.м., яка позначена у технічному паспорті на квартиру під АДРЕСА_2 разом з лоджією 1,60 кв.м., що максимально відповідає ј частці в праві власності на квартиру позивачки. Спільне користування власниками лоджією не є можливим, так як вихід на лоджію здійснюється лише з кімнати площею 13,18 кв.м.; у користуванні відповідачці залишити житлову кімнату, площею 22.03 кв.м., яка позначена у технічному паспорті на квартиру під АДРЕСА_3 ; в загальному користуванні сторін залишити: коридор площею 7.37 кв.м. позначений у технічному паспорті на квартиру під АДРЕСА_4 , кухня площею 6,92 кв.м., позначену у технічному паспорті на квартиру під АДРЕСА_5 , коридор площею 3.80 кв.м. позначений у технічному паспорті на квартиру під АДРЕСА_6 , туалет площею 1.24 кв.м., позначений у технічному паспорті на квартиру під АДРЕСА_7 , ванна кімната площею 2,94 кв.м. позначена у технічному паспорті на квартиру під АДРЕСА_8 , кладова площею 0.96 кв.м., позначена у технічному паспорті на квартиру під АДРЕСА_9 .
Суд погоджується з запропонованим позивачкою варіантом встановлення порядку користування житловим приміщеннямквартири АДРЕСА_1 , оскільки такий поділ є приємний, майже відповідає належним на праві власності часткам сторін, для даного варіанту порядку користування квартирою переобладнання не потрібні, відтак не потребує проведення будь-яких перепланувань квартири та не порушує прав сторін.
Відповідач пропозицій щодо встановлення іншого порядку користування квартирою чи заперечень щодо встановлення обраного позивачем варіантом порядку користування квартирою не надала.
Відповідно до ст.ст. 391, 396 ЦК України власник майна може вимагати усунення всяких порушень його права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, в тому числі і шляхом подання до суду відповідного позову.
В постанові від 03.10.2018 у справі № 363/928/16-ц Верховний Суд роз`яснив, що співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності.
Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. Верховний Суд вказав, що при цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
Судом встановлено, що житлова квартира АДРЕСА_1 має загальну площу 60,04 кв.м. та якщо поділити на ј частку належної позивачці буде дорівнювати 15,0 кв.м., при цьому позивачу просить надати їй в особисте користування кімнату площею13,18 кв.м. позначеної у технічному паспорті на квартиру під АДРЕСА_2 .
Таким чином, оскільки при визначенні порядку користування, суд враховує планування спірної квартири, а також той факт, що неможливо забезпечити власникам квартири передачу в особисте користування житлових приміщень у точній відповідності реальним часткам у праві спільної часткової власності, суд вважає за можливе визначити порядок користування спірною квартирою, відповідно до заявлених позовних вимог, оскільки при обранні саме цього варіанту порядку користування квартирою, проведення переобладнань в квартирі не потрібні.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76, 81, 259, 263-266, 280-282 ЦПК України, ст. 41 Конституції України. ст.ст. 316-319, 321, 355, 356, 358, 383 ЦК України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про встановлення порядку користування житловим приміщенням (квартирою) задовольнити повністю.
Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином: у користування ОСОБА_1 виділити житлову кімнату площею 13,18 кв.м., яка позначена у технічному паспорті на квартиру під АДРЕСА_2 разом з лоджією 1.60 кв.м.; у користуванні ОСОБА_2 залишити житлову кімнату, площею 22.03 кв.м., яка позначена у технічному паспорті на квартиру під АДРЕСА_3 ; в загальному користуванні сторін співвласників залишити: коридор площею 7.37 кв.м., який позначений у технічному паспорті на квартиру під АДРЕСА_4 , кухню площею 6,92 кв.м., позначену у технічному паспорті на квартиру під АДРЕСА_5 , коридор площею 3.80 кв.м. позначений у технічному паспорті на квартиру під АДРЕСА_6 , туалет площею 1.24 кв.м., позначений у технічному паспорті на квартиру під АДРЕСА_7 , ванну кімнату площею 2,94 кв.м. позначену у технічному паспорті на квартиру під АДРЕСА_8 , кладова площею 0.96 кв.м., позначену у технічному паспорті на квартиру під № 7.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом 30 днів з дня його складення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справі, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ст. 284 ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя І.П. Соболєва