№ 201/7176/18
провадження 2/201/218/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2020 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Плевако О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» про розірвання договору, припинення отримання частини пенсії, стягнення грошових коштів і моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 26 червня 2018 року звернулася до суду з позовом до відповідача Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» (правонаступник ПАТ «Дніпрогаз») про розірвання договору, припинення отримання частини пенсії, стягнення грошових коштів і моральної шкоди. Позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та в ході судового засідання посилається на те, що з відповідачем у неї діє договір про надання послуг газопостачання, була заборгованість, на підставі рішення суду з неї на користь відповідача з її пенсії стягуються кошти, її відключено від газопостачання взагалі. Вказаним порушуються її права, оскільки стягнення проходить з її пенсії, вона повинна витрачати додаткові кошти на опалення своєї оселі, при укладанні договору на газопостачання відповідач ввів її в оману і вказав несправедливі дані про ціну і тарифи, обслуговування і строк дії та інш.; їй всім цим завдана моральна шкода. Позивач вважає, що порушені її права, неодноразово зверталася до відповідача з питаннями поновлення газопостачання, внесення змін в договір, повернення сум пенсії та інш., але отримала відмову. Зараз є спір за вказаним договором і стягненням частини її пенсії, в добровільному порядку його не вирішено. Просила розірвати спірний договір, припинити стягнення з неї частини пенсії в рахунок боргу за газопостачання і повернути вже стягнуту суму, відшкодувати моральну шкоду, задовольнити уточнений позов в повному обсязі.

Представник відповідача АТ «ОГС «Дніпрогаз» в судовому засіданні з заявленими позовними вимогами не погодився, пояснивши, що стягнення сум з пенсії позивачки проходить в рамках виконавчого провадження за рішенням суду, яке набрало законної сили, вони вже тривалий час не надають послуг з газопостачання, все ними було зроблено в передбаченому законом порядку: складання акту, звернення до суду, виконавче провадження та інш., порушень договору чи обману при його укладанні з позивачкою не було. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Просив винести рішення за наявними матеріалами справи по закону та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Вислухавши пояснення позивача і представника відповідача, з`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 мешкає та зареєстрована в будинку АДРЕСА_1 , з 2007 року позивач є пенсіонером. Між сторонами укладено Типовий договір про надання послуг з газопостачання № 40945 від 07 червня 2001 року. Через наявність заборгованості по сплаті послуг газопостачання до її оселі у ОСОБА_1 утворилася заборгованість, яка в добровільному порядку погашена не була, відповідач звернувся до суду і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2013 року позов було задоволено і стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дніпрогаз» 13 016 грн. 93 коп. Позивач не погодилася з вказаним рішенням і оскаржила його, ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2013 року апеляція ОСОБА_1 залишена без задоволення, а рішення районного суду без змін, отже рішення набрало законної сили, по вказаному рішенню видані виконавчі листи і вони звернуті до виконання. Виконавчою службою відкрито виконавче провадження і з ОСОБА_1 стягується вказана заборгованість в межах її пенсії.

Але позивач вважає, що вказаним порушуються її права, оскільки стягнення проходить з її пенсії, вона повинна витрачати додаткові кошти на опалення своєї оселі, при укладанні договору на газопостачання відповідач ввів її в оману і вказав несправедливі дані про ціну і тарифи, обслуговування і строк дії та інш.; їй всім цим завдана моральна шкода. Позивач вважає, що порушені її права, неодноразово зверталася до відповідача з питаннями поновлення газопостачання, внесення змін в договір, повернення сум пенсії та інш., але отримала відмову. Зараз є спір за вказаним договором і стягненням частини її пенсії, в добровільному порядку його не вирішено і позивач вимушена була звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що позивач посилається на введення її в оману при укладенні між нею та ВАТ «Дніпрогаз» (правонаступник ПАТ «Дніпрогаз») Типового договору про надання послуг з газопостачання № 40945 від 07 червня 2001 року, затвердженого Постановою НКРЕ № 1 від 04 січня 2000 року, через застосування, на її думку, економічно необґрунтованих «комерційних» (роздрібних) цін на природний газ, про які позивача в майбутньому не було повідомлено, вважає, що ПАТ «Дніпрогаз» впливало на формування роздрібних цін на природний газ для побутових споживачів, за чим просить суд розірвати укладений договір.

Питання застосування роздрібних цін на природний газ вже розглядалося у цивільній справі № 201/6222/13-ц за позовом ПАТ «Дніпрогаз» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

За умовами ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду, зокрема, у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Тому відповідач звільняється від доказування цих обставин.

Стосовно вимог про припинення дії договору від 07 червня 2001 року: Постанова НКРЕ № 1 від 04 січня 2000 року, якою затверджувався вказаний позивачем договір, втратила чинність на підставі Постанови НКРЕ № 1673 від 19 грудня 2006 року. В подальшому, також, було скасовано Постанову КМУ від 5 липня 2006 року № 938 «Про затвердження Типового договору про надання населенню послуг з газопостачання та внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 1999 року № 2246» зі змінами та доповненнями у зв`язку з прийнятою Постанову КМУ від 13 липня 2016 року № 442 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України».

У зв`язку з реформуванням ринку природного газу, на виконання вимог законодавства з 1 липня 2015 року ПАТ «Дніпрогаз» анульовано дію ліцензії на право провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом усім категоріям споживачів. Так, відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про ринок природного газу» Оператор газорозподільної системи (ПАТ «Дніпрогаз») не може провадити діяльність з видобутку, транспортування або постачання природного газу. Таким чином, починаючи з 01 липня 2015 року ПАТ «Дніпрогаз» припинило здійснювати діяльність з постачання природного газу та здійснює виключно розподіл природного газу на підставі ліцензії серії АЕ №295559, переоформленої рішенням НКРЕКП від 01 вересня 2015 року № 2248.

Відповідно до ст. 607 ЦК України, зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Отже, враховуючи перелічені обставини, попередній договір про надання послуг з газопостачання від 07 червня 2001 року припинив свою дію. Та за подальші зміни у реформуванні ринку природного газу ПАТ «Дніпрогаз» не може нести відповідальність.

Передбачено ст. 905 ЦК України, строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ст. 907 ЦК України, договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

Крім того, якщо позивач просить захистити її право шляхом розірвання договору від 07 червня 2001 року, то суд має врахувати сплив строк позовної давності за заявленою вимогою, з урахуванням положення ст. 258 ЦК України, оскільки договір з споживачем було укладено 07 червня 2001 року, про що заявлено відповідачем.

Також, позивач посилається, що в момент укладення договору її було введено в оману, оскільки не було повідомлено про зміну цін в майбутньому. За умовами п. 1 укладеного договору, ціни для споживачів встановлювалися законодавством та не залежали від ВАТ «Дніпрогаз» (правонаступник ПАТ «Дніпрогаз»). Зокрема, щодо цієї обставини міститься відповідне мотивування в ухвалі апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2013 року. Тобто, на момент дії договору з боку ПАТ «Дніпрогаз» не чинилося дій щодо введення ОСОБА_1 в оману. Роздрібні ціни на природний газ, що використовуються для потреб населення встановлювалися НКРЕ та встановлюються НКРЕКП, оприлюднюються у встановлено порядку та інформація щодо них міститься у відкритих джерелах. Додатково вказуємо, що статтею 230 ЦК України, на яку посилається позивач, передбачено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. В Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Жодних неправомірних дій та умислу на час укладеного правочину в діях товариства не було, оскільки ціни на природний газ для населення не встановлювалися ПАТ «Дніпрогаз». Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Позивач не надала доказів обставин, які свідчили б, що при укладанні договору були вчинені навмисні дії, внаслідок яких позивач була введена в оману стосовно істотних умов укладеного договору. В той же час, позивач не просить захистити її право шляхом визнання правочину недійсним, а просить розірвати вже недіючий договір.

За приведеними обставинами припинення газопостачання вимог позивачем не проводилося.

Щодо вимоги позивача про припинення отримання 20 % з пенсії та повернення грошових коштів в розмірі 27000 гривень: утримання з пенсії ОСОБА_1 у розмірі 18.18% на користь ПАТ «Дніпрогаз», а не 20 %, проводиться в законному порядку 17 жовтня 2013 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська стягнуто на користь ПАТ «Дніпрогаз» грошові кошти у розмірі 13016.93 гривень та судові витрати у розмірі 229.40 гривень. Апеляційним судом Дніпропетровської області 11 грудня 2013 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. 05 лютого 2015 року Жовтневим ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції постановою № 81/В-7 звернено стягнення на пенсію боржника. Отже підстав для повернення утриманих грошових коштів в подвійному розмірі відсутні.

З урахуванням приведених доводів та заперечень вимогам позивача, не підлягає відшкодуванню і моральна шкода у розмірі 50000 доларів США.

Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, моральна шкода повинна доводитись певними доказами та фактами, з огляду ж на матеріали справи та позовну заяву жодних доказів спричинення моральної шкоди немає.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно із ст. 77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України на законодавчому рівні закріплені способи захисту цивільних прав та інтересів.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Положеннями ст. 15 ЦК України визначено, що судовому захисту підлягає лише порушене, оспорюване або невизнане право.

З огляду на зазначене у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. Ураховуючи результат розгляду даної цивільної справи, а також те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» судові витрати необхідно віднести на рахунок держави.

Як вказав Європейський суд у рішенні від 9 січня 2013 року « ОСОБА_2 ти України», № 21722/11, п. п. 165, 166, приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру» (див. рішення від 7 серпня 1996 року у справі «С. проти Бельгії» (C. v. Belgium), п. 25, Reports 1996-ІІІ). Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом (див. рішення від 16 грудня 1992 року у справі «Нємець проти Німеччини» (Niemietz v. Germany), п. 29, Series А № 251-В). Стаття 8 Конвенції охоплює питання захисту честі та репутації як частину захисту права на повагу до приватного життя (див. рішення у справах «Пфайфер проти Австрії» (Pfeifer v. Austria), заява № 12556/03, п. 35, від 15 листопада 2007 року, та «А. проти Норвегії» (A. v. Norway), заява №28070/06, пп. 63 та 64, від 9 квітня 2009 року), впливає на широке коло стосунків заявника з іншими людьми, включаючи стосунки професійного характеру, під впливом опиняється і професійна репутація.

Позивач не надав до матеріалів справи жодного письмового доказу, який би підтверджував його правову позицію, а саме: позивачем не було доведено фактів порушення чи не порушення порядку вчинення договору, стягнення заборгованості та інш., а його посилання на порушення норм законодавства не відповідають дійсності.

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.… Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, крім договірних і закону, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові в частині їх не обгрунтованості, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» про розірвання договору, припинення отримання частини пенсії, стягнення грошових коштів і моральної шкоди відмовити, судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про розірвання договору, припинення отримання частини пенсії, стягнення грошових коштів і моральної шкоди в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 3, 4, 15, 16, 18, 23, 203, 204, 205, 215, 526, 530, 607, 905, 907, 1167 ЦК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» про розірвання договору, припинення отримання частини пенсії, стягнення грошових коштів і моральної шкоди відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 11 лютого 2020 року.

Суддя -