Дата документу 03.11.2020 Справа № 336/3500/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
___________________________________________________
Справа № 22-ц/807/888/20 Головуючий у 1-й інстанції: Щаслива О.В.
Є.У.№ 336/3500/17 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суду у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Дашковської А.В.,

Кримської О.М.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області, головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Запорізькій області, про усунення перешкод у користуванні об`єктом нерухомості шляхом знесення самочинної споруди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Кравця Олександра Олександровича на заочне рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 08 жовтня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні користування об`єктом нерухомості, знесення самочинної споруди.

Зазначала, що є власником житлового будинку АДРЕСА_2 та земельної ділянки під зазначеним нерухомим майном. Відповідач, яка є власником суміжної земельної ділянки АДРЕСА_1 , самочинно здійснила прибудову до належного їй будинку, чим завдала шкоди її правам та охоронюваним законом інтересам. Будівництво здійснене на межі земельних ділянок без дотримання державної будівельної норми 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», згідно з якою розміщення об`єктів будівництва на земельних ділянках має бути здійснено таким чином, щоб відстань до бічної межі ділянки від найбільш виступної конструкції стіни становила не менше одного метра та щоб було забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів з запобігання стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок. При здійсненні будівництва розташованої на межі споруди вказані будівельні вимоги не були дотримані, що призводить до стікання атмосферних опадів на земельну ділянку позивача, завдаючи шкоди як земельній ділянці, так і розташованому на ній майну.

Постановою № 73 Державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області від 09.06.2017 ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.5 ст. 96 КУпАП за порушення вимог законодавства, будівельних норм, стандартів і правил під час будівництва, а також видано припис про заборону здійснення будь-яких будівельних робіт, проте остання продовжує будівництво спірного майна.

Посилаючись на вказані обставини, просила про задоволення позову з підстав, передбачених ст.376,386,391 ЦК України.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 08 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Усунуто ОСОБА_1 , що зареєстрована і проживає за адресою: АДРЕСА_2 , перешкоди у здійсненні користування земельною ділянкою та нерухомим майном за адресою: АДРЕСА_2 .

Зобов`язано ОСОБА_2 , що зареєстрована і проживає за адресою: АДРЕСА_1 , знести самочинну прибудову до житлового будинку АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення мотивовано тим, що ОСОБА_2 виконує будівельні роботи з реконструкції житлового будинку із порушенням будівельних норм, стандартів і правил, без відповідних документів на право виконання будівельних робіт. Відстань між самочинною прибудовою і суміжною земельною ділянкою становить менше одного метру, а між жилими будинками - шість метрів, що не відповідає вимогам протипожежної безпеки, при здійснені прибудови не забезпечено влаштування необхідних інженерно-технічних заходів для запобігання стіканню атмосферних опадів з покрівлі прибудови на територію суміжної земельної ділянки. На думку суду, перенесення самочинної будівлі на два метри від межі без її знецінення є неможливим, а тому вона підлягає знесенню.

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про зміну способу та порядку виконання рішення суду.

Ухвалою Шевченківського районного суду від 13 серпня 2019 року заяву ОСОБА_1 про зміну способу та порядку виконання рішення суду задоволено. Постановлено про знесення самочинної прибудови до житлового будинку АДРЕСА_1 .

У грудні 2019 року ОСОБА_2 , яка змінила прізвище на ОСОБА_2 , звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 09 січня 2020 року у задоволені заяви про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 08 жовтня 2018 року ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі про скасування заочного рішення і ухвалення нового про відмову у позові ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Кравець О.О., зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

На думку відповідача, судом першої інстанції не було враховано, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх заходів, передбачених законодавством України. Позивачем не доведено, а судом не встановлено, чи можливо проведення перебудови і приведення спірної будівлі у відповідність із будівельними нормами і правилами, чи відмовляється відповідачка від здійснення таких робіт.

Поза увагою суду першої інстанції залишилася та обставина, що відповідачка набула право власності на житловий будинок і земельну ділянку, на якій вже існував фундамент і недобудований гараж, вона завершує роботи із реконструкції будинку, які були розпочаті попереднім власником у 2014 році. Всі будівельні роботи з реконструкції будинку проводилися за погодженням із суміжним землекористувачем ОСОБА_1 , яка не заперечували проти їх здійснення за певних умов, викладених у відповідній розписці.

Судом першої інстанції не з`ясовано, яку частину земельної ділянки займає споруджена будівля, її розмір і конфігурація, яка частина будівлі підлягає знесенню, чи не вплине знесення окремих конструктивних елементів будинку на його міцність і безпечність.

Вважає, що висновки суду про неможливість здійснення перебудови спірної споруди без порушення її цілісності ґрунтуються на припущеннях, оскільки жодного належного і допустимого доказу матеріали справи не містять. Притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.96 КУпАП не свідчить про неможливість перебудови об`єкту самочинного будівництва або про відмову відповідача від її проведення.

На думку відповідача, судом першої інстанції неправильно розподілені судові витрати, безпідставно відшкодовані витрати на правничу допомогу, оскільки у справі відсутні докази, які підтверджують відповідні витрати.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтерес якої представляє адвокат Петров Г.М., вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, а оскаржуване рішення законним і обґрунтованим. Позивач неодноразово зверталася до відповідача з вимогами припинити незаконне будівництво, проте остання ігнорувала їх, у зв`язку із чим вона вимушена була скаржитися до Департаменту архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області та Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Запорізькій області. За результатами розгляду її скарг відповідними органами було встановлено, що будівництво проводиться відповідачем без отримання права на його виконання, протипожежні розриви між житловими будинками не відповідають вимогам п.8 ДБН В.1.1-7-2016 «Пожежна безпека об`єкта будівництва». За самочинне будівництво відповідачку притягнуто до адміністративної відповідальності та надано припис про зупинення будівельних робіт до отримання права на їх проведення у встановленому чинним законодавством порядку. Отже позивачем були вжиті заходи з припинення незаконного будівництва, що підтверджується відповідними письмовими доказами.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач завершує будівництво, розпочате попереднім власником, вважає безпідставними, оскільки і фундамент, і недобудований гараж відповідно до технічної документації 2011 року були об`єктом самочинного будівництва. При передачі у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку рішенням Запорізької міської ради від 10.12.2014 №49/15 відповідача було зобов`язано не допускати самовільного будівництва, не забудовувати та не засаджувати багаторічними насадженнями охоронні зони існуючих інженерних мереж. Своєї згоди на здійснення відповідачкою будівельних робіт позивач як суміжний землекористувач не надавала, додані до апеляційної скарги фотокопії якихось записів вважає неналежними і недопустимими доказами.

Вказує на те, що пунктом 3.25* ДБН 360-92** визначено, що для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 метра. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок. Факт такого порушення підтверджується вищевказаними письмовими доказами, висновком судової будівельно-технічної експертизи №237-18 від 27.04.2018, якою встановлена невідповідність самочинної будівлі вимогам п.3.25 ДБН 360-92. Оскільки самочинна будівля є нерухомим майном, її переміщення є неможливим без його знецінення та зміни її призначення.

Позивачем надані належні і допустимі докази на підтвердження факту надання адвокатом правової допомоги і здійснення відповідних витрат.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення адвоката Кравця О.О., який підтримав апеляційну скаргу, заперечення ОСОБА_1 і її представника адвоката Петрова Г.М., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає з огляду на таке.

Згідно зі ст. 15, п. 4 ч. 2 ст. 16, ст. ст. 386, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном.

Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Способи захисту цивільних прав, у тому числі захисту права власності, визначені в ст. 16 ЦК України, перелік яких не є вичерпним.

Відповідно до положень норм ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Правові наслідки самочинного будівництва передбачені ст.376 ЦК України, яка передбачає можливість знесення самочинного будівництва за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування, і то лише у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, та в разі неможливості проведення відповідної перебудови або відмови особи, яка здійснила (здійснює) будівництво від її проведення.

За позовом громадянина таке рішення може бути ухвалено на підставі ст.391 ЦК в разі доведеності ним відповідно до вимог ч.3 ст.12 ЦПК факту створення йому перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном при неможливості усунення перешкод в інший спосіб.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 за договором дарування від 14.08.2013 набула право власності на житловий будинок АДРЕСА_2, розташований на земельній ділянці 511 кв.м по АДРЕСА_2 (т.1, а. с. 6-9).

Власником суміжної земельної ділянки, площею 0,0528 га і житлового будинку АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 31.05.2013 є ОСОБА_2 (після укладення шлюбу ОСОБА_2 ) (т.2, а.с.24, 50-53), яка виконувала будівельні роботи з реконструкції житлового будинку без отримання права на виконання будівельних робіт.

За порушення вимог законодавства, будівельних норм, стандартів і правил під час будівництва ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в сумі 4250 грн. за ознаками правопорушення, що передбачене ч. 5 ст. 96 КУпАП (т.1, а. с. 15).

Постановою № 73 Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області від 09.06.2017 ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної за с.5 ст.96 КУпАП за порушення вимог законодавства, будівельних норм, стандартів і правил під час будівництва, а саме: здійснення будівництва у відсутність документа на право виконання будівельних робіт (т.1, а.с.15).

За висновком судової будівельно-технічної експертизи № 237-18 від 27.04.2018 (т.1, а. с. 146-158) прибудова до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , не відповідає вимогам п. 3.25 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень»; для забезпечення вимоги про дотримання відстані в один метр між прибудовою та сусідньою земельною ділянкою необхідно перенести на вказану відстань виступні конструкції прибудови. При здійсненні прибудови не забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів для запобігання стіканню атмосферних опадів з покрівлі прибудови на територію суміжної земельної ділянки, що також свідчить про порушення ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень». Відстань між житловим будинком за адресою: АДРЕСА_2 , і прибудовою до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , становить шість метрів, що порушує протипожежні норми, наведені в таблиці № 1 додатку п. 3.1 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», відповідно до якої вказана відстань має обчислюватися восьма метрами.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 зазначала про порушення суміжним землевласником її права у користуванні власністю, у зв`язку з чим, посилаючись на норми статей 391 та 376 ЦК України просила про їх відновлення.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами 4 та 7 ст. 376 ЦК України: а) якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; б) якщо така забудова порушує права інших осіб; в) якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; г) особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.

Вирішуючи питання про знесення нерухомого майна, суди в кожному випадку з`ясовують, яку частину земельної ділянки займає споруджена будівля, її розмір і конфігурацію, яка частина будівлі підлягає знесенню, чи не вплине знесення окремих конструктивних елементів будинку на його міцність і безпечність.

У постанові від 19 квітня 2017 року в справі № 6-129цс17 Верховний Суд України висловив правову позицію, відповідно до якої, вирішуючи питання про знесення нерухомого майна, суди в кожному випадку з`ясовують, яку частину земельної ділянки займає споруджена будівля, її розмір і конфігурацію, яка частина будівлі підлягає знесенню, чи не вплине знесення окремих конструктивних елементів будинку на його міцність і безпечність. За необхідності з`ясування питань, що виникають при розгляді справи і потребують спеціальних знань, суд має право призначити експертизу.

З урахуванням змісту вище наведеної правової норми в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Належних і допустимих доказів на підтвердження доводів про стікання атмосферних опадів на земельну ділянку позивача, завдання шкоди суміжній ділянці і розташованому на ній майну позивач суду не надала.

Отже, невідповідність самочинної забудови вимогам ДБН не є достатньою підставою для її знесення за вимогою суміжного землевласника.

Встановлені висновком експертизи від 27.04.2018 обставини щодо здійснення відповідачем будівництва з порушенням вимог законодавства не є достатньою підставою для задоволення вимог позивача про знесення такого будівництва, оскільки цьому крайньому заходу передує виконання пункту першого частини сьомої статті 376 ЦК України.

Ухваливши рішення про знесення частини самочинно збудованої будівлі, суд першої інстанції не взяв до уваги, що знесення такого будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності і що знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Зобов`язуючи відповідача знести самочинно збудовану будівлю, суд першої інстанції не зазначив опис цього об`єкта, не вказав площу самої будови, що підлягає знесенню, не дослідив, чи спірний об`єкт можна відокремити від інших споруд та чи не вплине знесення окремих його частин на міцність і безпечність самої будівлі.

Судом першої інстанції не з`ясовувалося питання щодо технічної можливості перебудови спірного об`єкта.

По справі відсутні докази відмови відповідача від проведення перебудови, як це передбачено частиною сьомою статті 376 ЦК України.

Висновки суду першої інстанції про неможливість перенесення стіни самочинної будівлі у відповідності до будівельних норм без пошкодження будинку ґрунтуються на припущеннях.

Разом з тим, відповідно до технічного звіту від 17.06.2020, виготовленого експертом Рудюком В.В. та інженером-проектувальником Буряком Ю.М. за результатами проведення візуального обстеження будівельних конструкцій житлового будинку АДРЕСА_1 , що належить відповідачці, загальний технічний стан основних несущих конструкцій житлового будинку характеризується як «нормальний» - 1 (перша) категорія технічного стану. Перенесення стіни прибудови гаража літ. «Д» при дотриманні рекомендованого порядку проведення будівельно-монтажних робіт не вплине на несущу здатність конструкцій будинку, в тому числі не змінить їх деформації.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної карги та приходить до висновку, що оскаржуване рішення не можна визнати таким, що ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому на підставі ст.376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову у задоволені позовну у зв`язку з недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника адвоката Кравця Олександра Олександровича задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 08 жовтня 2018 року у цій справі скасувати.

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні об`єктом нерухомості шляхом знесення самочинної споруди відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 04.11.2020.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: О.М.Кримська

А.В. Дашковська