Ухвала

Іменем України

07 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 2-2452-11

провадження № 61-2232ск20

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області, у складі

судді Гудзенко В. Л., від 18 вересня 2019 року та постанову Черкаського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Бородійчука В. Г., Єльцова В. О., Нерушак Л. В., від 20 листопада 2019 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на постанови начальника Уманського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Гудзовського О. О. від 04 травня 2017 року та від 25 квітня 2017 року про відмову в задоволенні відводу головного державного виконавця Уманського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Бойко Т. Д. у межах виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-2452-11 (№ 2/2318/374/2012), виданого Уманським міськрайонним судом Черкаської області про вселення ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 та зобов'язання ОСОБА_1 не чинити перешкод в користуванні квартирою,

ВСТАНОВИВ:

15 травня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргами на дії начальника Уманського МВ ДВС ГТУЮ у Черкаській області Гудзовського О. О.

Скарги мотивована тим, що починаючи з 2012 року вона звертається до суду із заявами, щоб скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 07 червня 2012 року у справі № 2/2318/374/2012, яке вважає незаконним, як і виконавчі листи, видані на його виконання.

ОСОБА_2 24 вересня 2014 року позбавлений батьківських прав за рішенням суду, а з 2015 року перебуває на обліку в психіатричний лікарні

№ 2 м. Умань Черкаської області.

09 вересня 2015 року та 06 жовтня 2015 року в межах виконавчого провадження головним державним виконавцем Уманського ДВС Бойко Т. Д. складалися на неї акти. За вказівкою державного виконавця під час виконання рішення суду від 07 червня 2012 року щодо вселення ОСОБА_2., 26 квітня 2017 року вчинялися протиправні дії, які виявились у вибиванні віконних шибок в квартирі АДРЕСА_1, тому вона вважає, що стягувач заздалегідь домовився з державним виконавцем.

17 квітня 2017 року з Уманського ДВС ОСОБА_1 отримала повідомлення про вселення ОСОБА_2 в її однокімнатну квартиру та 26 квітня 2017 року державним виконавцем Бойко Т. В. складений акт.

З урахуванням зазначених обставин, ОСОБА_1 просила скасувати постанови начальника Уманського МВ ДВС ГТУЮ у Черкаській області, якими відмовлено в задоволенні відводу головного державного виконавця Бойко Т. Д. у межах виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа № 2-2452-11 (№ 2/2318/374/2012), виданого Уманським міськрайонним судом Черкаської області.

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 вересня 2019 року, залишеною без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року, у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

24 січня 2020 року засобами поштового зв'язку ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 вересня 2019 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року, в якій просила оскаржувані судові рішення скасувати, вирішити питання про відвід державного виконавця Бойко Т. Д. та скасування постанов Уманського ДВС.

Крім того, просила поновити строк на касаційне оскарження, оскільки вперше касаційну скаргу нею було подано у грудні 2019 року в межах строку, передбаченого статтею 390 ЦПК України, однак ухвалою Верховного Суду

від 23 грудня 2019 року касаційну скаргу було повернуто з тих підстав, що її представник ОСОБА_3 не має свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю.

Відповідно до статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Обставини, викладені у клопотанні про поновлення строку, підтверджені наявними у розпорядженні Верховного Суду матеріалами провадження

№ 61-22685ск19 та свідчать про наявність поважних причин пропуску ОСОБА_1 строку на касаційне оскарження.

За таких обставини необхідно поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Уманського міськрайонного суду Черкаської області

від 18 вересня 2019 року та постанови Черкаського апеляційного суду

від 20 листопада 2019 року.

Касаційна скарга мотивована, тим що в суді апеляційної інстанції справу розглянуто неповноважним складом суду, що є підставою для обов'язкового скасування судового рішення на підставі пункту 1 частини першої

статті 411 ЦПК України, оскільки станом 20 листопада 2019 року до складу колегії суддів апеляційного суду входив суддя Сіренко Ю. В., а в оскаржуваній постанові зазначено прізвище судді Єльцова В. О.

Крім того, при вирішенні питання відносно відводу головного державного виконавця Бойко Т. Д. суди попередніх інстанцій не врахували, що сторони у справі зареєстрували шлюб в листопаді 2001 року, в період придбання квартири ОСОБА_2 не перебував в м. Умань і матеріально не допомагав придбати квартиру.

Із жовтня 2004 року по серпень 2007 року сторони проживали у спірній квартирі разом, однак в серпні 2007 року сім'я ОСОБА_1 розпалася. Після розірвання шлюбу, ОСОБА_2 поїхав на постійне місце проживання до Монастирищенського району Черкаської області, а ОСОБА_1 зробила в квартирі ремонт за період його відсутності.

В 2011 році ОСОБА_2 через суд визнав право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 Суд зобов'язав ОСОБА_1 не чинити перешкод у користуванні квартирою ОСОБА_2

В квітні-червні 2017 року головний державний виконавець МВ ДВС ГТУЮ у Черкаській області Бойко Т. Д. систематично надсилає вимоги про вселення ОСОБА_2. та здійснює протиправні дії відносно ОСОБА_1, щоб вселити ОСОБА_2. до спірної квартири в рамках виконавчого провадження.

Заявник вважає, що дії виконавця є протиправними, а намагання вселити ОСОБА_2. у квартиру із намаганням вибити двері та шибки у вікнах квартири є незаконним.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

За змістом абзацу 4 частини четвертої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про розгляд скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Відповідно до частини п'ятої статті 394 ЦПК України питання про відкриття провадження у справах, передбачених частиною четвертою цієї статті, вирішує суддя-доповідач. Якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є обґрунтованою, він відкриває провадження, про що постановляє відповідну ухвалу. У разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач. Провадження відкривається, якщо хоча б один суддя із складу колегії дійшов висновку про необхідність його відкриття. Якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Однією із основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункти 8, 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

ОСОБА_1 реалізувала своє право на апеляційний перегляд у справі

№ 2-2452-11.

Відповідно до Рекомендацій № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи

від 07 лютого 1995 року, державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження.

Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Європейський суд з прав людини у Рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v.Croatia), № 40160/12) вказав на обмеженість доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції», рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шамоян проти Вірменії» (Shamoyan v. Armenia).

Судами встановлено, що рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 07 червня 2012 року позов ОСОБА_2. задоволено, визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по 1/2 частці за кожним на квартиру АДРЕСА_1, як майно набуте в період шлюбу; вселено ОСОБА_2. в квартиру АДРЕСА_1 та зобов'язано ОСОБА_1 не чинити йому перешкод в користуванні квартирою.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 24 вересня 2012 року рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 07 червня 2012 року залишено без змін, а отже набрало законної сили.

В ході виконання рішення суду, 14 січня 2014 року був виданий виконавчий лист та відкрито виконавче провадження № 48037088 про вселення ОСОБА_2. в квартиру АДРЕСА_1 та зобов'язання ОСОБА_1 не чинити йому перешкод в користуванні квартирою.

Державним виконавцем у вказаному виконавчому провадженні визначено головного державного виконавця Уманського МВ ДВС ГТУЮ у Черкаській області Бойко Т. Д.

В межах виконавчого провадження, двічі, зокрема 25 квітня 2017 року та 04 травня 2017 року начальником Уманського МВ ДВС ГТУЮ у Черкаській області Гудзовським О. О. розглянуто відвід, заявлений ОСОБА_1 державному виконавцю Бойко Т. Д. та встановлено, що виконавчі дії з виконання виконавчого листа № 2-2452-11 (№ 2/2318/374/2012) проводяться з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження», тому у задоволенні відводу відмовлено.

Вказані постанови начальника Уманського МВ ДВС ГТУЮ у Черкаській області від 25 квітня 2017 року та від 04 травня 2017 року були оскаржені ОСОБА_1 та її представником ОСОБА_3 в судовому порядку шляхом подачі відповідних заяв.

Встановивши, що оскаржувані постанови винесені начальником Уманського МВ ДВС ГТУЮ у Черкаській області Гудзовським О. О. у відповідності до вимог частини першої та другої статті 23 Закону України «Про виконавче провадження», який розглянув питання про відвід у межах наданих йому законом повноважень, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскаржувані дії державним виконавцем були вчинені відповідно до закону і права боржника у виконавчому провадженні цими діями не порушені.

Апеляційний суд обґрунтовано відхилив доводи ОСОБА_1 щодо незаконності відмови у задоволенні скарги, оскільки невизнання боржником прийнятого рішення суду, яке набрало законної сили, та виданого виконавчого листа на виконання цього рішення суду не є підставою для відводу державного виконавця.

Щодо твердження боржника про наявність підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 411 ЦПК України для обов'язкового скасування судового рішення, оскільки, як вважала ОСОБА_1, в суді апеляційної інстанції справу розглянув неповноважний склад суду, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Звітом про автоматизований розподіл судової справи № 2-2452-11 між суддями Черкаського апеляційного суду від 07 жовтня 2019 року, що розміщений на офіційному веб-сайті «Судова влада України», визначений склад суду: Бородійчук В. Г. (суддя-доповідач), Єльцов В. О. та Нерушак Л. В. (судді-члени колегії).

Жодних відомостей про визначення для розгляду справи № 2-2452-11 (провадження № 22-ц/821/579/19) судді Сіренка Ю. В. ні вказаний звіт про автоматизований розподіл судової справи між суддями, ні Єдиний державний реєстр судових рішень не містять.

Таким чином постанова Черкаського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року прийнята повноважним складом суду, який визначений 07 жовтня 2019 року в результаті автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Доводи касаційної скарги переважно зводяться до незгоди боржника із висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи та переоцінки доказів.

Оскільки справа розглянута судами першої та апеляційної інстанцій, які мали повну юрисдикцію щодо вирішення скарг ОСОБА_1; наявність підстав вважати, що рішення касаційного суду за наслідками розгляду касаційної скарги матиме значення для формування єдиної правозастосовчої практики, особою, яка подає касаційну скаргу, не доведена, а судом не встановлена; правильність застосування судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях положень Закону України «Про виконавче провадження» та норм процесуального права не викликає розумних сумнівів, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтями 388, 389, 390, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 вересня 2019 року та постанови Черкаського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 вересня 2019 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року у справі № 2-2452-11.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Шипович

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта