Справа № 150/607/19
Провадження по справі №2/150/16/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року с. Мазурівка

Чернівецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Суперсона С.П.

за участі секретаря Короленко Ю.В.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Чернівецька державна нотаріальна контора Вінницької області про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Чернівецька державна нотаріальна контора Вінницької області про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Позовна заява обґрунтована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабка позивача ОСОБА_3 . Після її смерті відповідно до заповіту від 19.07.1972, бабка заповіла усе своє майно позивачеві. Після смерті ОСОБА_3 , все її майно у 2012 році успадкувала мати позивача ОСОБА_4 , яка є дочкою ОСОБА_3 та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 25.12.2012 державним нотаріусом Чернівецької державної нотаріальної контори. ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та заповіла все своє майно сестрі позивача - ОСОБА_2 .

У липні 2017 року позивачеві стало відомо про існування виданого на її ім`я заповіту, а тому вона звернулася до суду з позовом про скасування свідоцтва про право на спадщину, яку успадкувала ОСОБА_4 . Чернівецьким районним судом у задоволенні позову було відмовлено, оскільки не було встановлено факту належності заповіту ОСОБА_3 . Крім того, позивачем було пропущено встановлений законом шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини, який продовжено не було.

У подальшому, рішенням Чернівецького районного суду від 25.09.2017 було встановлено факт належності заповіту ОСОБА_3 . Після цього, позивач звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини померлої ОСОБА_3 , проте нотаріус виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії мотивуючи тим, що позивачеві необхідно підтвердити факт своєчасного прийняття спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_3 . Рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області позивачеві було надано додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини тривалістю 3 місяці. Проте, нотаріусом у 2012 році було видано свідоцтво про право на спадщину матері позивача ОСОБА_4 Зазначене свідоцтво було видано без урахування заповіту, який був виданий ОСОБА_3 . В подальшому, 16.02.2017 мати позивача померла та як з`ясувалося усе належне й на час смерті майно заповіла відповідачеві ОСОБА_2 . Вказані обставини унеможливлюють оформлення позивачем її спадкових прав на майно, що бабка ОСОБА_3 заповіла їй.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задоволити.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні посилаючись на те, що ОСОБА_1 пропустила встановлений законом строк для подання заяви про прийняття спадщини. Рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 12.04.2018 вказаний строк було продовжено. Однак, позивач приховала від суду той факт, що рішення, яке стало підставою для її звернення до суду з даним позовом було скасовано судом апеляційної інстанції та вказане рішення суду апеляційної інстанції залишене в силі судом касаційної інстанції. Відтак, позивач не має права на спадкування майна, що залишилося після бабки ОСОБА_3 та матері ОСОБА_4 .

Третьою особою Чернівецькою державною нотаріальною конторою Вінницької області в особі завідувача Ординського Ю.С. подано до суду клопотання про розгляд справ у його відсутність. Також завідувач держнотконтори Ординський Ю.С. заперечив проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що свідоцтво про право на спадщину, що є предметом оскарження у даній справі було видане відповідно до норм ЦК УРСР від 18.07.1963 та Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України від 16.01.2003, Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Відповідно до норм ЦК УРСР, який введено в дію з 01.01.1964, законом УРСР від 18.07.1963 №1540-06 спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народжені після його смерті. Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 550 ЦК УРСР визначений порядок продовження строку для прийняття спадщини, згідно якої строк для прийняття спадщини, встановлений ст.. 549 ЦК УРСР може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. У цих випадках, якщо спадкове майно було прийняте іншими спадкоємцями або перейшло до держави, спадкоємцеві, що пропустив зазначений строк, передається лише те з належного спадкодавцеві майна, яке збереглося в натурі, а також кошти, виручені від реалізації решти належного йому майна.

Суд, заслухавши доводи учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та наявні при справі докази в їх сукупності та співставленні, дійшов наступних висновків.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, яка складалась з житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані в с. Володіївці Чернівецького району Вінницької області.

Згідно довідки виданої сільським головою Володіївецької сільської ради №748 від 06.09.2011 ОСОБА_4 єдиним спадкоємцем майна померлої ОСОБА_3 , яка спадщину прийняла та фактично вступила в управління та володіння спадковим майном в січні 1999 року, нею було взято все майно спадкодавця (а.с. 36).

З копії спадкової справи №288/2012, оглянутої в судовому засіданні вбачається, що 20.05.2011 ОСОБА_4 звернулася до Чернівецької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом.

При заведені спадкової справи згідно поданої заяви спадкоємця нотаріусом за даними Спадкового реєстру, було перевірено наявність спадкової справи, спадкового договору, заповіту. Згідно інформаційних довідок зі Спадкового реєстру №31895359 та №31895379 від 04.10.2012 у спадковому реєстрі відсутні спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину, заповіти/спадкові договори від імені ОСОБА_3 Спадковій справі було присвоєно номер №288/2012, зареєстровано в книзі обліку і реєстрації спадкових справ та у Спадковому реєстрі.

При видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріусом було перевірено наявність підстав для закликання до спадкування за законом інших осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва. Доказом родинних відносин спадкоємця зі спадкодавцем є копія рішення суду від 29.12.2011, що набрала законної сили, про встановлення факту родинних відносин, про те, що ОСОБА_4 є рідною донькою ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Факт прийняття спадщини стверджується довідкою Володіївецької сільської ради №748 від 06.09.2011.

З спадкової справи № 288/2012, оглянутої в судовому засіданні встановлено, що 20 травня 2011 року ОСОБА_4 звернулася до Чернівецької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом.

При видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріусом було перевірено наявність підстав для закликання до спадкування за законом інших осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва. Доказом родинних відносин спадкоємця зі спадкодавцем є копія рішення суду від 29.12.2011, що набрала законної сили, про встановлення факту родинних відносин, про те, що ОСОБА_4 є рідною донькою ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Факт прийняття спадщини стверджується довідкою Володіївецької сільської ради №748 від 06.09.2011.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, а відтак, в силу положень ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню та обставина, що ОСОБА_4 прийняла спадщину та оформила свої спадкові права, що стверджується свідоцтвом про право на спадщину.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Офіційне тлумачення вказаного положення Конституції України міститься у пункті 2 Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99 (справа про зворотну дію у часі законів та інших нормативно-правових актів), згідно з яким дію нормативно-правового акту в часі слід розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце.

У постанові Верховного суду України від 18 грудня 2013 року (справа № 6-138цс13) міститься правова позиція, що у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України , якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР , у тому числі щодо прийняття спадщини.

Таким чином, оскільки спадщина після смерті ОСОБА_3 відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до 01 січня 2004 року, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ЦК УРСР у редакції від 18 липня 1963 року.

ЦК УРСР не містить норми щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, аналогічної закріпленій у ст. 1301 чинного Цивільного кодексу України.

Таким чином, розглядаючи позовні вимоги про визнання свідоцтва по спадщину недійсними, суду необхідно виходити з того, що свідоцтво про право на спадщину - це процесуальний нотаріальний акт, який засвідчує перехід права власності на майно спадкодавця до спадкоємців та видається на відповідній правовій підставі.

У разі визнання неправомірності дій та (або) підстав, відповідно до яких було видано свідоцтво про право на спадщину тягне за собою визнання самого свідоцтва про право на спадщину недійсним.

При видачі оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину, згідно глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок), нотаріусом було з`ясовано відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповітів і спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо його охорони. Відповідно до вимог зазначеного Порядку спадкова справа була заведена нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої заяви ОСОБА_4 про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 .

В матеріалах спадкової справи також міститься рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 29 грудня 2011 року, що набрало законної сили, яким встановлено, що ОСОБА_4 є рідною донькою ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За таких обставин, відсутні підстави для визнання оскаржуваного свідоцтва недійсним.

Разом з тим, відповідно до статті 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Згідно зі статтею 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 . Після її смерті відкрилась спадщина, яка складалась з житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані в с. Володіївці Чернівецького району Вінницької області, яку прийняла ОСОБА_4 , як дочка померлої у встановленому законом порядку, про що будо видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 25 грудня 2012 року.

Отже, ОСОБА_4 отримала свідоцтво право на спадщину після матері на достатніх правових підставах.

Наявність заповіту складеного від імені ОСОБА_3 від 19 липня 1972 року та зареєстрованого в книзі реєстрації за № 41, згідно якого остання на випадок смерті заповіла все своє майно онуці ОСОБА_1 , про який за твердженнями їй стало відомо лише в липні 2017 року, таких висновків не спростовує з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 548 ЦК УРСР (у редакції 1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР (у редакції 1963 року) діями, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном та (або) подання нотаріальному органу за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини.

Згідно з положеннями ст.ст. 549, 554 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (ст. ст. 528 і 534 ЦК УРСР) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках.

Відповідно до ст. 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.

Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Згідно з статтею 550 ЦК УРСР строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 ЦК УРСР, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними.

Так, рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 21.09.2017 було відмовлено позивачеві у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , третя особа Чернівецька державна нотаріальна контора про скасування свідоцтва про право на спадкове майно (а.с.89-91). Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 07.12.2017 вказане рішення суду залишено без змін (а.с.75-80). Підставою для постановлення судами вказаних рішень стало, зокрема й те, що позивач пропустила встановлений законом шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини, вказаний строк в судовому порядку продовжено не було, а тому позивачем не доведено, що її права порушено.

Як стверджує позивач, підставою для повторного звернення до суду з даним позовом слугує рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 12.04.2018, яким було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та встановлено останній додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті ОСОБА_3 .

Однак, як встановлено в ході судового розгляду, позивачем було приховано від суду той факт, що вказане рішення суду було скасоване відповідно до постанови Вінницького апеляційного суду від 23.11.2018 у справі №150/61/18 та відмовлено позивачеві ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини з огляду на те, що наведені нею причини пропуску встановленого законом строку для звернення до нотаріуса з відповідною заявою суд визнав неповажними. (а.с. 86-88). Постановою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 31.07.2019 постанову Вінницького апеляційного суду від 23.11.2018 залишено в силі (а.с. 82-84).

За таких обставин, обставини, на які позивач посилається як на підставу повторного звернення до суду з позовом про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним не існують, що достеменно встановлено в ході судового розгляду.

Відтак, суд констатує, що позивач не має права на спадкування кола спадкової маси, що залишилася після смерті ОСОБА_3 .

Додане позивачем рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 25 вересня 2017 року про встановлення факту належності заповіту, складеного 19 липня 1972 року спадкодавцем ОСОБА_3 одній і тій же особі ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про зворотнє також не свідчить.

Відповідно до ст.. 1301 ЦК України визнані підстави і порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках.

З дослідженої в судовому засіданні копії спадкової справи №288/2012, заведеної після смерті ОСОБА_3 достеменно встановлено, що єдиним спадкоємцем майна померлої є її дочка ОСОБА_4 . Відтак, останній на достатніх правових підставах було видано свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Зважаючи на наведене, суд не вбачає належних та допустимих доказів того, що свідоцтво про право на спадщину за законом від 25.12.2012 було видано з будь-якими порушеннями вимог закону.

На підставі викладеного та керуючись 141, 258, 259, 263, 265, 268 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Чернівецька державна нотаріальна контора Вінницької області про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним.

Рішення може бути оскаржено на протязі тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Повний текст судового рішення виготовлено у відповідності до ст. 259 ЦПК України.

СУДДЯ С.П. СУПЕРСОН