Справа № 159/2201/19
Провадження № 2/159/27/20
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2020 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області

під головуванням судді Бойчука П.Ю.,

з участю:

секретаря

судового засідання Спасюк К.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ковелі в спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу транспортного засобу та витребування автомобіля з чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и в:

В квітні 2019 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він та відповідач ОСОБА_4 з 26.10.2007 року по 13.03.2017 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

Після припинення шлюбних відносин, в судовому порядку було визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя майно, придбане ними за час спільного проживання. Поміж іншого майна, рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 01.11.2017 року було визнано спільною сумісною власністю подружжя автомобіль марки "Renault Megane", 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , вартістю 131249,61 грн. Цим же рішенням за сторонами визнано право власності по Ѕ частці цього автомобіля, а позивачу, поміж іншого майна, виділено мопед марки "VIPER", 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 .

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 12.12.2017 року зазначене рішення суду було залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 07.11.2018 року у власність ОСОБА_3 було виділено Ѕ частки автомобіля "Renault Megane", 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 ; мопед марки "VIPER", 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , та інше майно.

Після винесення постанови Верховного Суду позивач звернувся до відповідача ОСОБА_4 із заявою, в якій просив добросовісно виконати рішення суду, передавши йому присуджене майно, в тому числі й мопед марки "VIPER". Крім цього, позивач просив виконати рішення суду в частині визнання за ним права власності на Ѕ частки автомобіля марки "Renault Megane" шляхом реєстрації його як співвласника вказаного автомобіля у відповідному підрозділі МВС - ТСЦ 0742 у Волинській області. Проте, відповідь на свої звернення позивач не отримав, передати вказаний мопед відповідач відмовляється.

В подальшому, отримавши відповідну інформацію на адвокатські запити, було встановлено, що спірний автомобіль було передано у власність ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу.

Позивач вважає, що відчуження автомобіля, який визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя, без його згоди є протиправним, а тому, покликаючись на норми чинного законодавства, що регулюють дані правовідносини, просив суд: визнати недійсним договір купівлі - продажу, який було укладено з метою відчуження автомобіля марки "Renault Megane", 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , який є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 мопед марки "VIPER", 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , та передати його у власність ОСОБА_3 ; стягнути з ОСОБА_4 на користь позивача судові витрати.

Ухвалою судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26.04.2019 року відкрито провадження в цивільній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Крім цього, відповідачам визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Представником відповідача ОСОБА_5 - адвокатом Півень Г.В. 28.05.2019 року подано відзив на позов, згідно якого представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову.

Зокрема, представник відповідача вказує, що відповідачем визнається та обставина, що автомобіль марки "Renault Megane", номерний знак НОМЕР_1 , ним було придбано за договором купівлі-продажу 04.04.2018 року у ОСОБА_4 . Однак, про те, що вказаний автомобіль може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідачу відомо не було. Крім цього, в реєстраційному органі було здійснено реєстрацію транспортного засобу без будь-яких обмежень або заборон, а тому у відповідача не було жодних сумнівів, що єдиним повноправним власником цього автомобіля є ОСОБА_4 , а тому відповідач є добросовісним набувачем даного автомобіля, який належав ОСОБА_4 .

Крім цього, представник відповідача звертає увагу на те, що судом першої інстанції не було визнано право власності на Ѕ частину автомобіля "Renault Megane" за позивачем ОСОБА_3 , в той час як суд "виділив у власність ОСОБА_3 Ѕ частину автомобіля марки "Renault Megane", що за своєю суттю не несло за собою жодних юридичних наслідків. Поряд з тим, лише Верховний Суд у постанові від 07.11.2018 року, скасувавши рішення судів першої та апеляційної інстанцій, визнав автомобіль марки "Renault Megane" об`єктом спільної сумісної власності подружжя та право власності кожної зі сторін на Ѕ частину цього автомобіля.

Таким чином представник відповідача вважає, що ОСОБА_4 04.04.2018 року здійснила продаж спірного автомобіля ОСОБА_5 в межах закону, оскільки, станом на час відчуження ОСОБА_4 автомобіля, за позивачем ще не було визнано право власності на Ѕ частину цього автомобіля, а таке право позивачем лише оспорювалось в судовому порядку. Представник відповідача вказує, що жодними належними та допустимими засобами доказування не доводиться протиправність дій ОСОБА_4 , оскільки позовна заява не містить доказів про те, що ОСОБА_4 притягувалась до будь-якого виду відповідальності або що відносно неї є судові рішення, які б встановлювали протиправність дій ОСОБА_4 .

Крім цього, в подальшому ОСОБА_5 продав належний йому автомобіль марки "Renault Megane", а тому не може бути відповідачем у даній справі, оскільки станом на даний час він вже не є власником вказаного автомобіля. Таким чином, позивач у своєму позові не навів жодних фактичних даних, які були б підкріплені належними та допустимими засобами доказування, в обґрунтування своєї правової позиції.

06.06.2019 року представником позивача ОСОБА_1 було подано до суду відповідь на відзив, згідно якого представник позивача просить позов задовольнити повністю. Зокрема, представник позивача вказує, що відповідачі між собою перебувають в родинних відносинах, а тому ОСОБА_5 був обізнаний, що спірний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності. Таким чином він не є добросовісним набувачем.

Крім цього, до винесення постанови Верховного Суду про виділення Ѕ частки автомобіля позивачу, вказаний автомобіль Апеляційним судом Волинської області, ухвала якого станом на 04.04.2018 року набрала законної сили, був визнаний спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином, представник позивача стверджує, що відчуження цього автомобіля здійснювалось не в межах закону.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на недоведеність, безпідставність та незрозумілість поданого відзиву, представник позивача просить суд не брати до уваги відзив відповідача, а позовні вимоги позивача задовольнити повністю.

05.09.2019 року представником позивача ОСОБА_1 було подано до суду заяву, згідно якої він відмовляється від позовної вимоги щодо витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 мопеда марки "VIPER", 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , та передачі його у власність ОСОБА_3 , оскільки вказаний транспортний засіб в процесі розгляду справи був переданий позивачу.

Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21.10.2019 року до участі в даній справі було залучено в якості відповідача ОСОБА_6 , оскільки спірний автомобіль був відчужений їй ОСОБА_5 .Крім цього, новому відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

У строк, встановлений судом, відповідач відзив на пред`явлений позов не подала.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги підтримав повністю. З підстав, викладених у позові та відповіді на відзив, просив визнати недійсними договори купівлі-продажу спірного автомобіля та витребувати його у відповідача ОСОБА_6 . Крім цього, просив відмовити відповідачу ОСОБА_5 у стягненні в його користь судових витрат, оскільки такі витрати є неспіврозмірними та такими, що не підтверджуються належними доказами.

Представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, та просив відмовити в задоволенні позову. Крім цього, просив стягнути з позивача в користь відповідача ОСОБА_5 понесені останнім судові витрати.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши обставини справи та дослідивши наявні письмові докази, прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення даного позову.

Так, судом встановлено, що рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 01.11.2017 року, поміж іншого було виділено у власність ОСОБА_3 Ѕ частку автомобіля марки "Renault Megane", 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 12.12.2017 року зазначене рішення суду було залишено без змін.

Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу № 1-К від 21.03.2018 року, спірний автомобіль був відчужений відповідачем ОСОБА_7 відповідачу ОСОБА_5 за 111300 грн.

Постановою Верховного Суду від 07.11.2018 року рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 01.11.2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 12.12.2017 року було скасовано та визнано, поміж іншого, об`єктом спільної сумісної власності подружжя автомобіль "Renault Megane", 2006 року випуску. Цією ж постановою визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності по Ѕ цього автомобіля за кожним.

Згідно договору купівлі-продажу 0742/2019/1450889 транспортного засобу від 07.05.2019 року, відповідач ОСОБА_5 відчужив спірний автомобіль ОСОБА_6 за 85000 грн.

Пункт 6 ст. 7 Сімейного кодексу України передбачає, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї, а п. 9 передбачено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Частина 1 статті 31 ЦК України передбачає, що правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість.

Згідно ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном.

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Станом на дату відчуження спірного автомобіля відповідачем ОСОБА_4 відповідачу ОСОБА_5 набрало законної сили рішення Ковельського міськрайонного суду від 01.11.2017 року, а тому відповідачу ОСОБА_4 було відомо, що у власність позивача виділено Ѕ частину спірного автомобіля. Відтак відповідач ОСОБА_4 не мала законних підстав для відчуження цього автомобіля без згоди іншого співвласника - позивача ОСОБА_3 .

В той же час, як стверджується представником відповідача ОСОБА_5 , останньому на момент придбання автомобіля не було відомо про іншого співвласника та про судовий спір щодо автомобіля.

Позивач жодним чином не спростував цієї обставини, а доводи представника позивача про родинні відносини ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є голослівними та не підтверджені будь-якими доказами.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦПК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Крім цього, відповідачем ОСОБА_5 в подальшому спірний автомобіль був відчужений відповідачу ОСОБА_6 і на даний час перебуває у володінні останньої.

Позивач, знову ж таки, не довів жодними доказами, що ОСОБА_6 знала, чи могла знати, що відповідач ОСОБА_5 не мав права відчужувати цей автомобіль.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).

За вказаних вище обставин суд прийшов до висновку, що ОСОБА_5 , а тим паче ОСОБА_6 є добросовісними набувачами спірного автомобіля, а позивач, всупереч вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не довів, що останні знали, чи могли знати, що відповідач ОСОБА_4 не мала права відчужувати цей автомобіль.

З огляду на викладене, суд не вбачає законних підстав для визнання договорів купівлі-продажу автомобіля недійсними та для витребування автомобіля у відповідача ОСОБА_6 .

В той же час, оскільки автомобіль все ж таки вибув з володіння позивача, як співвласника, а ОСОБА_4 в результаті відчуження автомобіля отримала 111300 грн. (згідно договору), то половина цієї суми підлягає стягненню з останньої в користь позивача як компенсація його частки в цьому автомобілі.

Іншим шляхом відновити порушені права позивача в даному випадку неможливо, а тому суд вважає, що таке рішення буде справедливим за встановлених обставин.

Крім цього, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача пропорційно до задоволених вимог в сумі 6653,20 грн., пов`язані зі сплатою судового збору при зверненні до суду та з наданням правничої допомоги (768,40 грн. + 384,80 грн.+5500 грн.).

Оскільки суд відмовляє в позовних вимогах позивача до відповідача ОСОБА_5 , то, в силу тих же вимог ст. 141 ЦПК України, суд стягує з позивача в користь цього відповідача понесені і документально підтверджені останнім судові витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги, в сумі 6000 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 82, 89, 141, 263, 264, 265, 274-279 ЦПК України, на підставі ст.ст. 7, 63, 65 СК України, ст.ст. 31, 203, 215, 369, 388 ЦК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу транспортного засобу та витребування автомобіля з чужого незаконного володіння, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 Ѕ частку ціни автомобіля марки "Renault Megane", 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_3 , яка визначена договором купівлі-продажу цього автомобіля від 21.03.2018 року, що складає 55650 (п`ятдесят п`ять тисяч шістсот п`ятдесят) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 судові витрати по справі в сумі 6653 (шість тисяч шістсот п`ятдесят три) гривні 20 копійок.

В задоволенні решти вимог позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_5 судові витрати по справі в сумі 6000 (шість тисяч) гривень 00 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ковельський міськрайонний суд Волинської області.

Повний текст рішення складено та підписано 06 лютого 2020 року.

Головуючий:П. Ю. Бойчук