22-ц/804/382/20
263/9491/19

Головуючий в 1 інстанції Шевченко О.А.
Доповідач Принцевська В.П.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 лютого 2020 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого суді Принцевської В.П.
суддів: Биліни Т.І., Мальцевої Є.Є.
секретар Сидельнікова А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційними скаргами Азовської митниці Держмитслужби та Управління державної казначейської служби України у місті Маріуполі Донецької області на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 листопада 2019 року у цивільній справі № 263/9491/2019 за позовом ОСОБА_1 до Азовської митниці Держмитслужби, Управління Державної казначейської служби України у місті Маріуполі Донецької області про відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями посадових осіб митниці,
В С Т А Н О В И В:
До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області 26 червня 2019 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державної митної служби України Донецької області ДФС, Управління Державної казначейської служби України у місті Маріуполі Донецької області про відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями посадових осіб митниці, в якій просить суд стягнути з Управління Державної казначейської служби України у місті Маріуполі Донецької області на його користь матеріальну шкоду у розмірі 8222 грн., моральну шкоду у розмірі 3000 грн.
19 липня 2019 року від позивача надійшло клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 5000 грн.
Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені в повному обсязі.

З цим рішенням не погодилися відповідачі і оскаржили його в апеляційному порядку. Вони посилалася в своїх апеляційних скаргах на те, що суд не повно зясував обставини справи і ухвалив рішення з порушенням вимог процесуального і матеріального Закону. Просили скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні 29 січня 2020 року представник відповідача ОСОБА_2 заявила клопотання про залучення до участі в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної митної служби України Донецької області ДФС, Управління Державної казначейської служби України у місті Маріуполі Донецької області про відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями посадових осіб митниці в якості правонаступника відповідача Азовську митницю Держмитслужби (, юридична адреса: 87510, Донецька область, м. Маріуполь, проспект Луніна, будинок 1).

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 29 січня 2020 року клопотання представника відповідача ОСОБА_2 задоволено і залучено до участі в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної митної служби України Донецької області ДФС, Управління Державної казначейської служби України у місті Маріуполі Донецької області про відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями посадових осіб митниці в якості правонаступника відповідача Азовську митницю Держмитслужби (, юридична адреса: 87510, Донецька область, м. Маріуполь, проспект Луніна, будинок 1).

В судовому засіданні 5 лютого 2020 року представник Азовської митниці Держмитслужби Конопльова Тетяна Петрівна повністю підтримала доводи апеляційної скарги і просила її задовольнити.

Представник Управління Державної казначейської служби України у місті Маріуполі Донецької області до суду не зявився, повідомлений про час і місце судового засідання судовою повісткою і телефонограмою, яка зареєстрована в журналі телефонограм за № 332.

Позивач в судовому засіданні 5 лютого 2020 року заперечував проти задоволення апеляційних скарг.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Азовської митниці Держмитслужби, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає необхідним частково задовольнити апеляційну скаргу Азовської митниці Держмитслужби, а скаргу Управління Державної казначейської служби України у місті Маріуполі Донецької області залишити без задоволення з наступних підстав.

За змістом ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень повинна відшкодовуватися на підставі ст. 1174 ЦК України.

Порядок відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади, регламентований ст. 1174 ЦК України, згідно вимог якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, суб`єктом відповідальності за шкоду, завдану посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, за вказаною нормою є держава, Автономна республіка Крим або орган місцевого самоврядування. Відшкодування шкоди здійснюється за рахунок державного бюджету, бюджету Автономної республіки Крим та відповідних місцевих бюджетів. Відшкодування шкоди здійснюється незалежно від вини посадової або службової особи.

Відповідно до вимог ст. 43 Бюджетного кодексу України при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

За змістом статті 1174 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Як передбачено ст. 546 Митного кодексу України митниця є митним органом, який у зоні своєї діяльності забезпечує виконання завдань, покладених на митну службу України.

Судом правильно встановлено, що 14 грудня 2018 року ОСОБА_1 надав автомобіль марки Mitsubishi «Eclipse Cross», ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_1 , до Донецької митниці ДФС для розмитнення, про що мається відмітка на свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу.

На підставі договору зберігання № 0079, який укладений 14 грудня 2018 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Гранд Терра Інвест», ОСОБА_1 залишив транспортний засіб на тимчасове зберігання під митним контролем.

29 грудня 2018 року від Донецької митниці ДФС Горбулею М.А. отримана Картка відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA700140/2018/00006.

Відповідно до відомостей, що містяться в Картці, підставою для відмови у митному оформленні товару була відсутність оригіналу сертифіката про походження товару та у гр.47 МД не нараховане компенсаційне мито (код виду платежу 125).

Тому, ОСОБА_1 запропоновано представниками Донецької митниці ДФС подати митну декларацію з нарахуванням компенсаційного мита за ставкою 17,66%, або надати оригінал сертифікату про походження товару.

Після відмови у пільговому розмитненні вищевказаного транспортного засобу посадові особи митниці відмовились повернути належний ОСОБА_1 автомобіль та не випустили із зони митного контролю, у зв`язку з чим ОСОБА_1 був змушений залишити його на тимчасовому платному зберіганні під митним контролем Донецької митниці ДФС.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27 лютого 2019 року у справі № 200/674/19-а адміністративний позов ОСОБА_1 до Донецької митниці Державної фіскальної служби України про визнання протиправною та скасування картки відмови задоволений, та визнано протиправною та скасовано картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобі комерційного призначення № UA700140/2018/00006 від 29 грудня 2018 року.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 06 травня 2019 року у справі № 200/674/19-а апеляційну скаргу Донецької митниці ДФС залишено без задоволення, а рішення Донецького окружного адміністративного суду без змін.

На підтвердження матеріальної шкоди позивачем надано:

- рахунок на оплату № 2094 від 14 грудня 2018 року на загальну суму 700 грн. Зазначені грошові кошти перераховані на рахунок ТОВ «Гранд Терра Інвест», призначення платежу надання території для паркування одного автотранспортного засобу в місці прибуття;

- квитанція № (ID) 465668 від 28 грудня 2018 року на загальну суму 707 грн. Кошти перераховані на рахунок ТОВ «Гранд Терра Інвест»;

- квитанція № (ID) 552748 від 29 грудня 2018 року на загальну суму 389 грн. Кошти перераховані на рахунок ТОВ «Гранд Терра Інвест»;

- квитанція № 0.0., видана ПАТ «ПриватБанк» 25 лютого 2019 року на загальну суму 1333 грн. Кошти перераховані на рахунок ТОВ «Гранд Терра Інвест», призначення платежу за послуги зберігання, договір 0079 від 14 грудня 2018 року, в т.ч. НДС 220;

- квитанція № 0.0., видана ПАТ «ПриватБанк» 28 березня 2019 року на загальну суму 240 грн. Кошти перераховані на рахунок ТОВ «Гранд Терра Інвест», призначення платежу за послуги зберігання, договір 0079 від 14 грудня 2018 року, в т.ч. НДС 40;

- квитанція № 0.0., видана ПАТ «ПриватБанк» 12 березня 2019 року на загальну суму 240 грн. Кошти перераховані на рахунок ТОВ «Гранд Терра Інвест», призначення платежу за послуги зберігання, договір 0079 від 14 грудня 2018 року, в т.ч. НДС 40;

- квитанція № 0.0., видана ПАТ «ПриватБанк» 29 березня 2019 року на загальну суму 245 грн. Кошти перераховані на рахунок ТОВ «Гранд Терра Інвест», призначення платежу за послуги зберігання, договір 0079 від 14 грудня 2018 року, в т.ч. НДС 40;

- квитанція № 0.0., видана ПАТ «ПриватБанк» 05 квітня 2019 року на загальну суму 245 грн. Кошти перераховані на рахунок ТОВ «Гранд Терра Інвест», призначення платежу за послуги зберігання, договір 0079 від 14 грудня 2018 року, в т.ч. НДС 40;

- квитанція № 0.0., видана ПАТ «ПриватБанк» 15 квітня 2019 року на загальну суму 293 грн. Кошти перераховані на рахунок ТОВ «Гранд Терра Інвест», призначення платежу за послуги зберігання, договір 0079 від 14 грудня 2018 року, в т.ч. НДС 40;

- платіжне доручення № Р24А76223465С610175 від 08 травня 2019 року на загальну суму 3830 грн. Призначення платежу відшкодування витрат за зберігання товарів згідно з УМК МД-1 КВ 02 5045, 08 травня 2019 року.

В статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги Управління Державної казначейської служби України у місті Маріуполі Донецької області і дійшов висновку, що вони є безпідставними.

Також апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги Азовської митниці Держмитслужби і дійшов висновку, що вони є частково обґрунтованими.

Митниця є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, печатку та бланк із зображенням Державного Герба України та із своїм найменуванням і діє відповідно до Конституції України, цього Кодексу, інших нормативно-правових актів та на підставі положення, яке затверджується наказом центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної митної справи.

Митниця підпорядковується центральному органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної митної справи.

Таким чином, сторонами у справі є насамперед особи між якими виник спір про право та на них поширюються всі правові наслідки законної сили судового рішення.

Судом правильно враховано, що 28 грудня 2018 року Донецькою митницею ДФС України прийнято рішення про відмову у митному оформлені товару шляхом відмови в прийнятті митної декларації, митного оформлення випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA700140/2018/00006, а рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27 лютого 2019 року у справі № 200/674/19-а адміністративний позов ОСОБА_1 до Донецької митниці Державної фіскальної служби України задоволений, та визнано протиправною та скасовано картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобі комерційного призначення № UA700140/2018/00006 від 29 грудня 2018 року. Також суд дійшов правильного висновку, що через прийняття Картки відмови ОСОБА_1 Донецькою митницею ДФС України спричинено матеріальну шкоду у зв`язку з платним зберіганням транспортного засобу на складі.

При цьому, суд не врахував, що 14 грудня 2018 року на підставі договору зберігання № 0079, який укладений 14 грудня 2018 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Гранд Терра Інвест», ОСОБА_1 залишив транспортний засіб на тимчасове зберігання під митним контролем, а неправомірна Картка відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA700140/2018/00006 отримана позивачем 29 грудня 2018 року.

Тобто з 14 грудня 2018 року по 29 грудня 2018 року права позивача відповідачем не порушувалися, а тому оплата позивачем зберігання його транспортного засобу під митним контролем у вказаний період часу не може враховуватись як матеріальна шкода, яку заподіяно позивачу неправомірним рішенням, дією митниці.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає необхідним змінити рішення суду в частині визначення розміру матеріальної шкоди і стягнути з Азовської митниці Держмитслужби на користь ОСОБА_1 в відшкодування матеріальної шкоди 7415,25 грн.

У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно вказаної норми Кодексу моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтею 1174 ЦК України.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування вказаної норми закону в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1174 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичні особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової особи або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам було надані роз`яснення, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Аналіз наведених норм ЦК України дає підстави для висновку про те, що за наявності у законі презумпції протиправності та вини органу державної влади за завдану потерпілій особі шкоду, законом не покладається на позивача обов`язок доказування цих юридичних фактів.

Тому, відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України у даному випадку позивач повинний довести факт протиправної поведінки стосовно нього, які описані у ст. ст. 23, 1167 ЦК України у вигляді підстав для спричинення моральної шкоди, яка в таких випадках презюмується, а також - її розмір, а на відповідача (органу державної влади) покладається процесуальний тягар доказування правомірності таких дій (бездіяльності) посадових (службових) осіб та спростовування презумпції своєї вини у заподіянні шкоди.

Обґрунтовуючи свої вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач послався на те, що вона полягає у тому, що йому довелося відновлювати його порушені права, та він був позбавлений можливості користуватися транспортним засобом, здійснювати догляд та ремонт, відновлювати численні судові засідання. Протягом більше ніж п`яти місяців позивач відчував значні моральні страждання.

Апеляційний суд вважає, що з урахуванням того, що судом були повністю відновлені права ОСОБА_1 , а також з урахуванням вимог розумності і справедливості, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, суд на підставі наведених норм права дійшов праильного висновку щодо необхідності відшкодувати завдану позивачу моральну шкоду у розмірі 3000 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Ні підтвердження розміру судових витрат на професійну правничу допомогу позивачем до позовної заяви доданий договір про надання правничої допомоги від 28 травня 2019 року, додатком 1 до цього договору, свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю № 1080, виданим Донецькою об`єднаною кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури 02 квітня 2002 року, ордером на надання правової допомоги серії ЗП N 096165, актом прийому надання адвокатом правничих послуг за договором від 17 липня 2019 року, квитанцією № 8-1620К від 17 липня 2019 року на суму 5000 грн. (призначення платежу: за надання правничої допомоги дог. б/н від 28 травня 2019 року від ОСОБА_1 ).

Статтею 137 ЦПК України визначено порядок відшкодування витрат на правничу допомогу.

Так, відповідно до вимог вказаної статті витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу).

До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником витрати.

Враховуючи викладене, з урахуванням складності справи, обсягом виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання таких робіт, ціною позову, з урахуванням принципу розумності та справедливості, суд дійшов правильного висновку, що розмір судових витрат позивача на правничу допомогу складає 5000 грн.

При зверненні до суду з позовом позивач сплатив судовий збір у розмірі 768,40 грн.

В статті 141 ч. 1 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи часткове задовлення апеляційним судом позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, апеляційний суд вважає необхідним також змінити рішення суду в частині відшкодування судових витрат та стягнути з Азовської митниці Держмитслужби на користь ОСОБА_1 в відшкодування судових витрат на оплату професійної правничої допомоги і оплату судового збору 4848,34 грн. пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. 375, ст. 376, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління державної казначейської служби України у місті Маріуполі Донецької області залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Азовської митниці Держмитслужби задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 листопада 2019 року змінити в частині визначення суми матеріальної шкоди і суми судових витрат.

Позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з Азовської митниці Держмитслужби суми матеріальної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Азовської митниці Держмитслужби на користь ОСОБА_1 в відшкодування матеріальної шкоди 7415,25 грн.

Стягнути з Азовської митниці Держмитслужби на користь ОСОБА_1 в відшкодування судових витрат на оплату професійної правничої допомоги і оплату судового збору 4848,34 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді

Повний текст постанови виготовлено 10 лютого 2020 року.

Суддя