Справа № 156/115/20 Головуючий у 1 інстанції: Федечко М. О.
Провадження № 22-ц/802/1147/20 Категорія: 96 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л.В., Осіпука В.В.,

з участю:

секретаря судового засідання Губарик К. А.,

представника заявника - ОСОБА_1 ,

представника заінтересованої особи Паш`яна Д. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа Іваничівський районний сектор Управління Державної міграційної служби України у Волинській області, про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, за апеляційною скаргою заявника ОСОБА_2 , поданою її представником ОСОБА_1 , на рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 10 вересня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У люмому 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про встановлення факту її проживання на території України станом на 24.08.1991 року, мотивуючи заяву необхідністю отримання паспорту громадянина України. Заяву обґрунтовувала тим, що вона проживає без реєстрації по АДРЕСА_1 , є українкою за національністю, її батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є українцями. З вересня 1971 року по серпень 1977 року навчалась у Нововолинській середній школі-інтернаті Волинської області. В період часу з 13.12.1974 року по 19.05.1976 року була зареєстрована в АДРЕСА_2 .

У 1979 році закінчила 8 клас Нововолинської середньої школи № 3 і була випущена зі школи (наказ по школі № 16-р від 12 червня 1979 року) та отримала свідоцтво про восьмирічну освіту № НОМЕР_1 .

27 березня 1980 року Нововолинським МВВС у Волинській області їй було видано паспорт серії НОМЕР_2 зразка СРСР.

Пізніше вона переїхала проживати у місто Костянтинівка Донецької області, де ІНФОРМАЦІЯ_1 народила сина ОСОБА_5 .

У зв`язку з сімейними обставинами змушена була тимчасово проживати в м. Бердянську Запорізької області. Через часті переїзди втратила паспорт та продовжувала проживати в Україні.

З метою отримання паспорта громадянина України зверталася до органів ДМС, однак у видачі паспорта їй відмовлено у зв`язку із невстановленням її належності до громадянства будь-якої країни та в усному порядку рекомендовано звернутися до суду. Не маючи паспорта громадянина України, місця реєстрації, вона не може реалізувати свої права, а тому, посилаючись на ЗУ «Про громадянство України» та Указ Президента України № 588/2006 від 27 червня 2006 року «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», просить встановити факт, що вона, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , постійно проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 10 вересня 2020 року в задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що не погоджується з рішенням суду першої інстанції, оскільки вважає, що докази, надані нею до суду першої інстанції, є достатніми, а висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, тому просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її заяву.

У відзиві на апеляційну скаргу представник заінтересованої особи зазначив, що судом першої інстанції повно з`ясовано обставини справи і правильно відмовлено в задоволенні заяви за недоведеністю, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або)у відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представників учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами першою п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 мотивовано тим, що заявниця не надала належних та допустимих доказів постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду є правильним.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законом передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться і факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Судом першої інстанції встановлено, що заявником на підтвердження факту свого постійного проживання на території України надано: свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 , місце реєстрації народження «Каз ССР», де зазначено, що ОСОБА_2 видано паспорт НОМЕР_2 від 27 березня 1980 року (а.с.4).

Довідкою Нововолинського ліцею-інтернату Волинської обласної ради від 06 листопада 2013 року № 462 підтверджено, що заявник дійсно з вересня 1971 року по серпень 1977 року навчалася в Нововолинській середній школі-інтернаті Волинської області (а.с.5). Довідкою від 06 листопада 2013 року № 463 стверджується, що середня школа-інтернат була реорганізована в Нововолинський обласний ліцей-інтернат (а.с.6).

Відповідно до довідки КП «Управляюча житлова компанія № 1» Житлово-комунального об`єднання Нововолинської міської ради від 17 жовтня 2019 року № 621, виданої ОСОБА_6 , 1950 року народження, видно, що вона являється власником квартири в АДРЕСА_2 . У квартирі була зареєстрована племінниця ОСОБА_2 , 1963 року народження, в період з 13 грудня 1974 року по 19 травня 1976 року. (а.с.12).

Із виписки із паспортної служби 0711U_27А_1_00003773 вбачається, що ОСОБА_2 народилася в Казахскій РСР, національність українка, місце проживання АДРЕСА_3 .

Також до заяви додано довідку виконавчого комітету Нововолинської міської ради від 06 листопада 2013 року № 271, згідно з якою ОСОБА_2 дійсно у 1979 році закінчила 8 клас Нововолинської середньої школи № 3 і була випущена зі школи (наказ по школі № 16-р від 12 червня 1979 року) та отримала свідоцтво про восьмирічну освіту № НОМЕР_1 (а.с.7).

Копією свідоцтва про народження сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , доведено, що останній народився у м. Костянтинівка Донецької області. (а.с.8).

ОСОБА_2 посилається на довідки заступника начальника Бердянського УМВС України у Запорізькій області, що вона зверталася з приводу втрати паспорта, однак суд не може взяти їх до уваги як докази, оскільки у них відсутні дати їх видачі (а.с.9,10).

Довідкою Іваничівської селищної ради від 14 серпня 2019 року № 1237/22/2-19, яка була видана на підставі акта обстеження факту проживання жителів смт. Іваничі від 13 серпня 2019 року, встановлено, що ОСОБА_2 проживає без реєстрації в АДРЕСА_1 . (а.с.11). Однак, це свідчить лише про обставини проживання на вказану дату, а не станом на 1991 рік.

В судовому засіданні заявник зазначає, що зверталася до Іваничівського районного відділу ДМС з питання громадянства, однак відмови до суду не надала.

Судом першої інстанції із пояснень свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 також встановлено, що заявниця в смт. Іваничі постійно не проживає, мешкала в м.Бердянську, де і на даний час проживає,однак не знають її адрес, один раз на рік приїжджала в гості в смт. Іваничі на тиждень.

Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали на Україні і не були громадянами інших держав.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

Згідно з підпунктами а), в) пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006) (далі Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується: громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті «а» цього пункту; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України.

Пунктом 44 Порядку передбачено, що у разі відсутності документів, що підтверджують фактпостійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 9 Закону України «Про громадянство України» безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Статтею 1 Закону України «Про громадянство України» визначено, що безперервне проживання на території України проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік 180 днів; проживання на території України на законних підставах це проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні.

Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, законом не передбачено.

Доказування це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи.

Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доведено другою стороною.

Встановивши, що надані ОСОБА_2 докази не підтверджують беззаперечно факт її постійного (безперервного) проживання на законних підставах на території України протягом вказано нею періоду суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви.

Отже, належними доказами для встановлення юридичного факту у даній справі, у разу відсутності у заявника паспорта громадянина СРСР зразка 1974 року, із відміткою про місце її прописки станом на 24 серпня 1991 року, має бути довідка, видана територіальним органом Державної міграційної служби України про встановлення особи заявника та про те, що станом на 24 серпня 1991 року вона перебувала у громадянстві колишнього СРСР.

Однак, такі відомості в матеріалах справи відсутні.

Окрім того, матеріали справи не містять доказів звернення ОСОБА_2 до органів міграційної служби із заявою про встановлення належності до громадянства України і це свідчить про недотримання процедури, визначеної Порядком № 215/2001.

Доводи апеляційної скарги заявника про те, що суд першої інстанції, не дивлячись на достатність доказів, зробив неправильний висновок, що надані заявником письмові докази та показання свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на підтвердження заявленого нею факту є неналежними та недопустимими і не підтверджують законності такого проживання в розумінні статті 1 Закону України «Про громадянство», є безпідставними, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з частиною 2 вказаної вище статті, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається із частини 3 вказаної вище статті, суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріали справи не містять письмового підтвердження постійного проживання заявниці в період з 1982 року по 24 серпня 1991 року, а також у період до 2019 року, архівних копій документів, які б це підтверджували. Із зазначених підстав колегія суддів критично відноситься до показань свідків, на які посилається заявник.

Крім того, пояснення свідків, які були допитані в суді першої інстанції щодо доведеності факту проживання заявниці на території України та письмові докази, надані до заяви, на увагу суду не заслуговують, оскільки мають між собою розбіжності щодо фактичного проживання ОСОБА_2 , а також неповну інформацію щодо даних обставин.

Скаржник не довела обставини, на які посилалася як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи аналогічні доводам заяви та були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який з дотриманням вимог норм як матеріального так і процесуального права перевірив їх та спростував відповідними висновками. Ці доводи не спростовують висновку суду, зводяться до переоцінки доказів та обставин справи.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, правильно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, наданим доказам дав правильну правову оцінку і обґрунтовано, у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 ..

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що підстав для скасування рішення суду і задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Андріяш Н. В., немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу заявника ОСОБА_2 , подану її представником ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 10 вересня 2020 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді