Справа № 487/7049/18 Головуючий у 1-й інстанції Притуляк І. О.
Провадження № 22ц/812/1545/20
Провадження № 22ц/812/1644/20 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 грудня 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючої: Ямкової О. О.,

суддів: Колосовського С. Ю., Коломієць В. В.,

із секретарем: Андрієнко Л. Д.,

за участю: представника позивача Миснікової Т. І.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Герасимця М. М.,

представника третьої особи - Раковець О. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційними скаргами

ОСОБА_1 ,

Миколаївського національного університету ім. В. О. Сухомлинського

(далі - Миколаївський національний університет)

на рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 21 липня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Притуляк І. О. в залі судових засідань в місті Миколаєві об 11 годині 45 хвилин зі складанням повного тексту рішення 31 липня 2020 року, по справі

за позовом

Миколаївського національного університету ім. В. О. Сухомлинського

до ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та

інтересах малолітньої ОСОБА_2 ,

третя особа Виконавчий комітет Миколаївської міської ради

(далі виконком міськради)

про усунення перешкод шляхом виселення та зобов`язання знятися з реєстрації, -

У С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2018 року Миколаївський національний університет звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання його таким, що втратив право користування службовою квартирою АДРЕСА_1 та виселення його з цієї квартири разом з усіма особами, які там проживають без надання іншого жилого приміщення. Просив зобов`язати відповідача повернути вказану квартиру у належному стані згідно укладеного договору позички та технічного паспорта.

У жовтні 2019 року позовні вимоги змінив, посилаючись на положення статей 124, 125 ЖК України та статей 387, 391 ЦК України, та просив зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у здійсненні університетом права користування та розпорядження майном, а саме спірною квартирою, шляхом його виселення з усіма особами, які з ним проживають без надання іншого жилого приміщення та зобов`язання знятися з реєстраційного обліку.

В обґрунтування позову посилався на те, що відповідач працював на різних посадах в Миколаївському національному університеті, де обіймаючи посаду проректора з наукової роботи був забезпечений трикімнатною службовою квартирою за вищевказаною адресою, яка мала бути передана йому у власність за умови роботи в університеті до 2022 року, тобто у випадку тривалості трудових відносин на протязі десяти років. Спірна квартира була передана відповідачу в строкове користування згідно договору позички.

Однак, в порушення умов укладених договору та контракту, відповідач звільнився з університету за власним бажанням 11 липня 2018 року, пропрацювавши за контрактом лише 5 років, 10 місяців та 10 днів.

На звернення до нього з вимогою про звільнення та повернення квартири Миколаївському національному університету, ОСОБА_1 відмовився від отримання повідомлення.

Посилаючись на те, що у спірній квартирі зареєстровані відповідач з донькою та його син ОСОБА_3 , які відмовляються від звільнення та повернення спірної квартири, позивач просив захистити його право власника у судовому порядку.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача вважав пред`явлений позов таким, що не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не доведено потребу у звільненні спірного житла, та не запропоновано родині відповідача іншого придатного для проживання житлового приміщення, оскільки відповідач не має іншого житла та проживає разом з малолітньою дитиною. Вважав, що пред`явлення такого позову є втручанням держави у право відповідача на користування житлом.

Також зазначав, що відповідач не може бути виселений із спірної квартири, так як є одинокою особою з неповнолітньою дитиною, оскільки зареєстрований за спірною адресою не тільки з повнолітнім сином, але й з малолітньою донькою.

У відповіді на відзив позивач вважав заперечення відповідача необґрунтованими, та такими, що не заслуговують на увагу, а також частково базуються на недостовірних відомостях.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 26 лютого 2019 року до участі у справі в якості третьої особи залучено Виконавчий комітет Миколаївської міської ради, як орган опіки та піклування.

Третьою особою виконкомом міськради надано висновок від 31 січня 2020 року, у якому орган опіки та піклування вважав недоцільним виселення дитини відповідача ОСОБА_2 , яка зареєстрована разом з батьком у спірній квартирі.

21 липня 2020 року представником відповідача заявлено клопотання про проведення у справі судово-почеркознавчої експертизи на предмет ідентифікації підпису відповідача у контракті на зайняття посади, укладеного з Миколаївським національним університетом.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 21 липня 2020 року в задоволенні клопотання представника відповідача про проведення судової почеркознавчої експертизи відмовлено.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 21 липня 2020 року позов задоволено частково, ухвалено про усунення Миколаївському національному університету перешкод у користуванні належним йому на праві власності майном, а саме квартирою АДРЕСА_1 та виселення ОСОБА_1 разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_4 з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення. Розподілені судові витрати.

В задоволенні інших вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з принципу пропорційності та порушення відповідачем умов пункту 4.15. укладеного контракту та пункту 1.2. договору позички, а тому вважав позовні вимоги щодо виселення відповідача разом з неповнолітньою донькою обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про виселення інших осіб, які проживають з відповідачем, суд вважав їх безпідставними, оскільки позивачем не ідентифіковані ці особи, та до них, як відповідачів у справі, позовних вимог не пред`явлено.

Не погодившись з таким рішенням в частині відмови у задоволенні позову про виселення усіх інших осіб, позивач Миколаївський національний університет подав апеляційну скаргу, та просив його скасувати в цій частині та ухвалити нове, яким зобов`язати сина відповідача ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом виселення та зняття з реєстрації.

Наголошував на тому, що відповідно до довідки ЖКП «Бриз» в спірній квартирі зареєстровано сина відповідача ОСОБА_3 , а тому наявні правові підстави для його виселення виходячи з підстав припинення трудових відносин батька з університетом, внаслідок чого він підлягає виселенню з усіма особами, що проживають разом з ним.

В іншій частині рішення суду просив залишити без змін.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також просив скасувати рішення суду в частині задоволення позову, посилаючись на те, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також внаслідок неповного з`ясування всіх обставин справи в їх сукупності та формального підходу до вирішення справи.

Вважав, що суд неправомірно відмовив у задоволенні клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи, оскільки під час ознайомлення з матеріалами справи в судовому засіданні ним було встановлено, що примірник контракту доданий до позову містить підроблений підпис. Також судом не було перевірено наявність у позивача права власності на спірну квартиру і як наслідок його право на звернення до суду з цим позовом.

Під час розгляду справи суд, на його думку, безпідставно не надав сторонам строк для узгодження питання укладення мирової угоди.

Посилався на те, що за відсутністю будь-яких роз`яснень у ЖК України, він підпадає під статус одинокої особи з дитиною, так як зареєстрований разом з донькою, а дружина зареєстрована за іншою адресою. Тому він з дитиною не підлягає виселенню зі спірної квартири.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , позивач зазначав, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а скаргу вважав такою, що не підлягає задоволенню. Посилався на те, що університет пропонував відповідачу вільні кімнати у гуртожитку, але він не погодився на виселення зі спірної квартири з наданням йому кімнат у гуртожитку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а апеляційна скарга відповідача частковому задоволенню, виходячи із наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 з вересня 2003 року знаходився у трудових відносинах з Миколаївським національним університетом, де працював на різних посадах, в тому числі з 1 вересня 2012 року на посаді завідувача кафедри екології та здоров`я людини, та з ним додатково укладено контракт №15/2012 на строк з 1 вересня 2012 року по 31 серпня 2019 року, однією з умов якого є забезпечення відповідача, як працівника університету, квартирою, придатною для проживання, з можливістю її передачі безоплатно у власність, у випадку тривалості трудових відносин між сторонами до 2022 року (т.1 а.с.12-27).

В той же час за умовами пункту 4.15 цього контракту звільнення відповідача за його вимогою до закінчення дії строкового трудового договору відбувається без виконання положень пунктів 4.12-4.13 контракту, тобто без надання житла у безоплатне користування з подальшою передачею його у власність (т.1 а.с.12-18).

Тому, в якості невід`ємною частини трудового договору між сторонами укладено договір позички №5 від 1 вересня 2012 року (т.1 а.с.20-22), за яким Миколаївським національним університетом на строк дії трудових відносин передано у безоплатне користування його працівнику, яким був відповідач ОСОБА_1 , належну позивачу квартиру АДРЕСА_1 . Ця квартира набута Миколаївським національним університетом для проживання професорсько-викладацького складу на підставі договору купівлі-продажу №3559 від 27 жовтня 2011 року, з її реєстрацією у відповідному державному реєстрі, але без її включення до числа службових жилих приміщень за положеннями статті 118 ЖК України (т.1 а.с.33-34, 35).

За умовами договору позички (пункти 1.2, 6.1.1), в разі невиконання умов контракту з науково-педагогічним працівником, або умов додаткової угоди (щодо строку трудових відносин) ОСОБА_1 зобов`язаний повернути університету квартиру АДРЕСА_1 в належному стані. Офіційне повідомлення, що надсилається іншій стороні про порушення умов контракту або умов додаткової угоди до контракту, є підставою для одностороннього розірвання договору до закінчення його строку (т.1 а.с.20-22).

Сам факт передачі у безоплатне користування відповідача спірної квартири, яка визначена позивачем як службове житло, так як набута для проживання професорсько-викладацького складу, за умовою укладення між сторонами договору позички, підтверджено наказом №32 від 5 лютого 2013 року (т.1 а.с.37).

На виконання цього наказу та договору відповідачем отримані документи на квартиру з метою укладення договорів на отримання комунальних послуг та здійснення реєстрації на проживання у житлі позивача.

За таких обставин відповідач ОСОБА_1 разом з сином ОСОБА_3 , 1989 року народження, вселилися до спірної квартири та зареєстрували факт свого проживання, керуючись виключно умовами договору позички (т.1 а.с.42, 66-68).

В подальшому ОСОБА_1 15 жовтня 2016 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 (т.1 а.с.69), яка у спірній квартирі не є зареєстрованою, так як має реєстрацію за іншою адресою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у відповідача ОСОБА_1 в зареєстрованому шлюбі народилася донька ОСОБА_6 , яку відповідач 30 листопада 2017 року зареєстрував не за місцем реєстрації її матері, а за своїм місцем реєстрації у житлі, що було набуто Миколаївським національним університетом для проживання професорсько-викладацького складу (т.1 а.с.62-63).

8 червня 2018 року син відповідача ОСОБА_3 набув на праві власності квартиру АДРЕСА_2 , та його реєстрація у спірній квартирі відсутня.

11 липня 2018 року відповідач ОСОБА_1 подав керівництву Миколаївського національного університету заяву про звільнення з посади за власним бажанням, за наслідками розгляду якої видано наказ №187к від 11 липня 2018 року про його звільнення з Університету (т.1 а.с.38-39).

У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не відпрацював строк, визначений укладеним з ним строковим трудовим договором та додатковою угодою до нього, і на виконання пункту 6.1.1 договору позички, Миколаївським національним університетом на ім`я відповідача видано офіційне повідомлення про розірвання договору та повернення предмета позички спірної квартири у тримісячний строк з дня звільнення з роботи (т.1 а.с.40).

Від отримання офіційного повідомлення 12 липня 2018 року відповідач відмовився, що зафіксовано складеним актом (т.1 а.с.41), внаслідок чого Миколаївський національний університет звернувся до суду із даним позовом про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення відповідача разом з донькою та усіма особами, що проживають у спірному житлі.

За змістом частини 1 статті 627, частини 1 статті 628, статтею 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до положень статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Договір найму житла укладається у письмовій формі (частина 1 статті 811 ЦК України).

Згідно до статті 826 ЦК України у разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання їм іншого житла.

За змістом статей 827-828, 833 ЦК України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Договір позички між юридичною та фізичною особою укладається у письмовій формі.

За закінченням строку договору позички користувач зобов`язаний повернути річ в такому самому стані, яка вона була на момент її передання.

Відтак, з аналізу вищенаведених норм права вбачається, що у випадку безоплатної передачі в найм житла (квартири) сторони можуть укласти у письмовому вигляді договір позички, самостійно визначивши та узгодивши усі суттєві умови такого договору, в тому числі строки його дії (виходячи з мети безоплатної передачі в користування речі), та підстави для його одностороннього розірвання. За закінченням дії такого договору використання речі користувачем є неправомірним, а тому не звільняє його від правових наслідків неповернення цієї речі (стаття 836 ЦК України). Звільнення квартири за договором позички шляхом виселення користувача (наймача) з наданням іншого житлового приміщення, за аналогією з виселенням за договором оренди (найму) житла (статі 8, 826 ЦК України), цивільним законодавством не передбачена.

Отже, вселення та виселення з такого роду житла проводиться у відповідності до укладених сторонами договорів, оскільки інші підстави для виселення у відповідності до статей 61, 118, 124 ЖК УРСР регулюються укладеним договором найму житлового приміщення з видачею відповідного ордеру (в тому числі і на службове житло).

Такого ордеру для вселення у квартиру АДРЕСА_1 відповідачем ОСОБА_1 у відповідності до статті 122 ЖК УРСР отримано не було, а єдиною підставою для його вселення та виселення разом з членами родини є укладення з Миколаївським національним університетом договору позички.

За такого доводи апелянта ОСОБА_1 про відсутність підстав для його виселення, з огляду на положення статті 125 ЖК УРСР, є помилковими, а посилання на статус відповідача, як одинокої особи, яка проживає разом з неповнолітньою дитиною, не відповідає як обставинам справи, так і визначенню такої особи, до яких відносяться батько або мати дитини, які не перебувають у шлюбі, а також виховують і утримують дитину самі, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини ( висновки КАС ВС при розгляді справи №822/2446/17, викладені у постанові від 13 червня 2018 року; пункт 9 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 6.11.1992)

У відповідності до положень частин 4, 5 статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що у зв`язку з розірванням договору позички та закінченням трудових відносин між сторонами, відповідач спільно з малолітньою дитиною займає житло, що належить Миколаївському національному університету, без законних підстав, а тому створює позивачу перешкоди в користуванні та розпорядженні належним йому майном.

Способом усунення таких перешкод позивачем визначено виселення відповідача разом з дитиною, так як останніми займається належне позивачу житло з порушенням прав Миколаївського національного університету на забезпечення цим житлом професорсько-викладацького складу, який знаходиться у трудових відносинах з університетом.

Відтак, відповідач ОСОБА_1 разом зі своєю дитиною, починаючи з серпня 2018 року використовує житлові права в суперечності з призначенням цих прав за договором позички та з порушенням прав Миколаївського національного університету.

Тому відповідач разом з дитиною підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення з підстав, передбачених статтями 391, 826, 836 ЦК України та частиною 5 статті 9 ЖК УРСР, задля усунення перешкод, які ними чиняться Миколаївському національному університету.

За такого, колегія суддів вважає часткове задоволення позову судом першої інстанції вірним, але мотиви такого задоволення із застосуванням норм матеріального права помилковими, внаслідок чого з підстав, передбачених пунктом 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову підлягає зміні з мотивів викладених у цій постанові.

При ухваленні такого рішення колегією суддів враховуються і загальні положення, викладені у статті 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року (далі Конвенція), якою закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

За такого, вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» на втручання держави у право на житло при виселенні відповідача зі спірного житла, що належіть іншій особі та надане йому безоплатно за договором позички при виконанні трудових обов`язків, колегія суддів доходить висновку, що для застосування такого заходу існує нагальна суспільна необхідність, а таке втручання у право особи на житло є пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Щодо житлових прав дитини, то судом першої інстанції правильно визначено, що вони безпосередньо пов`язані з правами відповідача, як члена сім`ї користувача позички, але, в той же час, доцільність чи недоцільність її виселення за висновком органу опіки та піклування не може бути пов`язана виключно з вселенням батька до житла при виконанні ним трудових обов`язків, оскільки мати дитини має право на інше житло, в якому продовжує бути зареєстрованою, та не втратила право користування ним.

Одночасно колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову щодо виселення інших членів сім`ї, яким позивач в змісті апеляційної скарги вказує сина відповідача ОСОБА_3 ..

По-перше, син відповідача не залучався до участі у справі в якості відповідача, та до нього Миколаївським національним університетом позовних вимог не пред`явлено.

По-друге, за положеннями статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету позову на свій розсуд, а суд лише сприяє в їх реалізації, та не вирішує питання щодо прав та інтересів стосовно осіб, які не брали участі у розгляді справи.

І по-третє, за матеріалами справи, що надані у суді апеляційної інстанції, син відповідача не є зареєстрованим у спірній квартирі.

За такого, підстав для скасування чи зміни рішення суду в частині відмови колегія суддів не вбачає.

Щодо пропозицій представників позивача відповідачу вирішити справу мирним шляхом, внаслідок чого переїхати за вибором в кімнати гуртожитку, який знаходиться на балансі університету, то такого консенсусу між сторонами не досягнуто, та за власною заявою відповідач не бажає знову проживати у гуртожитку у період пандемії інфекційної хвороби та бажає виключно користуватися спірною квартирою.

Стосовно доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині порушення судом норм процесуального права при відмові у призначенні судової почеркознавчої експертизи на предмет встановлення достовірності його підпису у контракті, то вони не мають правового значення при вирішенні питання про виселення особи за закінченням строку дії договору позички, та вирішені судом першої інстанції при постановлені відповідної ухвали з викладенням мотивів, якими керувався суд при вирішенні цього питання.

Окрім цього, відповідачем на підтвердження заперечень свого представника з приводу сумнівів щодо достовірності його підпису у контракті, які виникли лише в останньому судовому засіданні при розгляді справи протягом двох років, не надано жодного доказу, в тому числі з використанням права самого відповідача на надання висновку експерта у відповідності до статті 102 ЦПК України.

Інші доводи апеляційних скарг не спростовують висновків колегії суддів суду апеляційної інстанції в частині задоволення позову, та висновків суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову.

Підстав для перерозподілу судових витрат у відповідності до статті 141 ЦПК України немає.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Миколаївського національного університету імені В. О. Сухомлинського - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану ним в своїх інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 21 липня 2020 року в частині задоволення позовних вимог змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, у відповідності до статті 389 ЦПК України.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді С. Ю. Колосовський

В. В. Коломієць