Справа № 463/4590/16-ц
Провадження № 2/463/55/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С.І.

з участю секретаря Станько Р.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини -

встановив:

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_5 звернулись до суду з позовом до відповідача про визначення їм додаткового строку на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що 27.12.1986 між позивачем ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зареєстровано шлюб, від якого у них народилась донька - позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Влітку 1995 року спадкодавець ОСОБА_6 захворів, а ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. На момент смерті спадкодавцю належала частка в квартирі АДРЕСА_1 , яку мали намір успадкувати однак відповідач, яка є сестрою спадкодавця, повідомила їх про те, що останній уклав договір довічного утримання за яким таке майно перейшло відповідачу. Повіривши в такі обставини не намагались оформити свої спадкові права протягом встановленого законом строку, однак ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати спадкодавця - ОСОБА_7 , після чого дізнались, що в дійсності спадкодавець ОСОБА_6 не укладав договору довічного утримання, а склав заповіт на користь відповідача. Позивач ОСОБА_5 на момент смерті ОСОБА_8 була непрацездатною, а позивач ОСОБА_1 - була малолітньою. Відповідно, в силу таких обставин обоє мали право на обов`язкову частку у спадщині, однак через введення їх в оману відповідачем не реалізували такого свого права. Вважають, що такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини є поважними, а відтак просять в судовому порядку визначити їм додатковий строк.

Відповідач подала відзив на позову заяву, долучивши докази його направлення іншим учасникам справи. З позовними вимогами не погоджується, оскільки позивач ОСОБА_5 не тривалий час проживала із спадкодавцем за адресою АДРЕСА_1 , після чого вони обоє переїхали проживати до позивача. Після отримання ОСОБА_6 травми в 1990 році позивач ОСОБА_5 відмовилась забрати його з лікарні, внаслідок чого він повернувся жити до батьків, які разом з нею здійснювали за ним догляд. Про існування будь-якого договору довічного утримання вона їм не повідомляла і в дійсності, позивач ОСОБА_5 самоусунулись від догляду за чоловіком. Тому вважає, що причини пропуску встановленого законом строку є неповажними, а протягом майже 20 років позивачі не мали жодних перешкод з`ясувати правовий режим майна, яке належало спадкодавцю. Просить в позові відмовити.

Позивач ОСОБА_5 подала відповідь на відзив, мотиви якої аналогічні мотивам позову. Окремо акцентує увагу, що почала проживати з спадкодавцем окремо через зловживання ним алкогольними напоями і його епілептичний стан, що завдавало психологічної шкоди тоді ще малолітній доньці. Крім того, підтвердила, що відповідач ввела їх в оману щодо існування договору довічного утримання і саме з цих причин вони не подали заяви про прийняття спадщини, зокрема її обов`язкової частки. Також, звертає увагу, що спадщину після смерті ОСОБА_6 відповідача прийняла лише 26.09.2016, тобто після смерті матері спадкодавця, яка була єдиним свідком описаних подій.

У письмових запереченнях проти відповіді на відзив відповідач навела аргументи, аналогічні мотивам відзиву. Факт введена позивачів в оману заперечує.

Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ч.1 ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору сторони не подали.

Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду.

Позовна заява поступила до суду 04.10.2016. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, така передана в провадження судді Головатого Р.Я.

Ухвалою судді від 15.11.2016 відкрито провадження у справі.

У зв`язку з припиненням повноважень судді Головатого Р.Я. на підставі розпорядження керівника апарату Личаківського районного суду м. Львова від 03.08.2017 № 2 призначено повторний автоматизований розподіл судових справ. Справа передана в провадження судді Лакомській Ж.І.

Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова Лакомської Ж.І. від 18.09.2017 справа прийнята до провадження.

У зв`язку з припиненням повноважень судді Лакомської Ж.І. на підставі розпорядження керівника апарату Личаківського районного суду м. Львова від 01.06.2018 № 3 призначено повторний автоматизований розподіл судових справ. Справа передана в провадження судді Леньо С.І.

Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 27.06.2018 справа прийнята до провадження та призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 02.08.2018 відмовлено в задоволенні клопотання представника позивачів про об`єднання позовів.

З огляду на характер спірних правовідносин, складність справи, давність подій, правову оцінку яким слід було надати, а також враховуючи подальші карантинні обмеження, суд неодноразово йшов на зустріч учасникам справи та відкладав судові засіданні з тією метою, щоб кожен мав можливість відстояти свою позицію перед судом. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань.

Справа розглядалась в порядку загального позовного провадження, і перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження.

Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 27.02.2019. Справа призначена до судового розгляду по суті.

Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Про вичерпність поданих доказів позивач та їхній представник, відповідач та її представник ствердили в судовому засіданні. Позивач ОСОБА_5 , як вбачається, не скористалась своїм правом брати участь в останньому судовому засіданні, а позивач ОСОБА_1 не скористалась своїм правом подати відповідь на відзив. Однак, обоє позивачів виступили із вступним словом, мали можливість задати запитання відповідачу, як і відповідач мала можливість поставити питання позивачам. Обох позивачів представляв один представник. Їхня позиція, як вбачається, є спільною. Крім того, сторони не повідомляли суду про існування інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи.

Суд у відповідності до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Також, суд оглянув оригінал спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_1 , долучивши її копії до матеріалів справи.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Узагальнена позиція сторін під час розгляду справи.

Позивачі, а також їх повноважний представник під час виступу з вступним словом та в останньому судовому засіданні висловились про підтримання позову з викладених в ньому мотивів. Дали пояснення, аналогічні вищенаведеним та просять позов задовольнити. Крім того, для врахування під час прийняття рішення під час виступу в судових дебатах просив врахувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка висловлена у справі № 638/22396/14-ц, про що долучив відповідні письмові пояснення.

Відповідач, а також її повноважний представник під час виступу з вступним словом та в останньому судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечила з підстав викладених у відзиві. Просять в позові відмовити.

Позиція суду.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що в задоволенні позову належить відмовити з огляду на таке.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Судом встановлено, що 27.12.1986 між позивачем ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено шлюб, в підтвердження чого до матеріалів справи долучено копію відповідного свідоцтва (а.с.5 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилась донька - позивач ОСОБА_1 , що також стверджується копією відповідного свідоцтва (а.с.6 т.1).

Згідно копії свідоцтва про смерть (а.с.4 т.1) ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до копії свідоцтва про право власності на квартиру (а.с.58 т.2), спадкодавець був співвласником квартири АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками цієї квартири є відповідач, а також ОСОБА_7 , ОСОБА_11 .. ОСОБА_12

11.04.1997 спадкодавець ОСОБА_6 склав заповіт (а.с.34 т.2), згідно з яким належну йому частку в квартирі АДРЕСА_1 заповів відповідачу.

Відповідно до копії витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с.29 т.2), спадкова справа після смерті ОСОБА_1 заведена ІНФОРМАЦІЯ_4 на підставі заяви відповідача (а.с.30 т.2), яка подана цього ж дня. За змістом цієї заяви відповідач прийняла спадщину на підставі ст. 549 ЦК УРСР, оскільки на день смерті спадкодавця проживала з ним та фактично вступила в управління майном.

Позивачі подали заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.45. 46 т.2). Вбачається, що позивачі претендували на обов`язкову частку у спадщині на підставі статті 535 ЦК УРСР.

Так, на момент смерті ОСОБА_6 позивач ОСОБА_1 була малолітня. Позивачу ОСОБА_5 з дитинства встановлено інвалідність третьої групи, що стверджується відповідною довідкою МСЕК (а.с.50 т.2). Позивач ОСОБА_1 досягнула повноліття ІНФОРМАЦІЯ_6 .

З огляду на те, що на момент смерті спадкодавця обоє позивачів мали різний правовий статус, питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини кожним з них суд розглядатиме окремо.

Щодо позивача ОСОБА_1 , яка була малолітня.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 відносини спадкування регулюються правилами ЦК України 2003 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України 2003 року і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються ЦК України 2003 року.

При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилася до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема, ЦК УРСР.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 145/797/15-ц (провадження № 14-608цс18).

Таким чином, оскільки спадкодавець ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спірні правовідносини регулюються нормами ЦК УРСР 1963 року.

Статтею 525 ЦК УРСР встановлено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений у статті 21 цього Кодексу.

Статтею 529 ЦК УРСР визначено першу чергу спадкоємців за законом, згідно з якою при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Отже, позивачі є спадкоємцями першої черги.

Відповідно до статті 549 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Виходячи з встановлених обставин ніщо в матеріалах справи не свідчить про прийняття позивачами спадщини на підставі п. 1 ст. 549 ЦК УРСР. Зрештою, сам факт звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини виключає можливість вважати позивачів такими, що прийняли спадщину на підставі п. 1 ст. 549 ЦК УРСР.

Згідно зі статтею 550 ЦК УРСР строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. У цих випадках, якщо спадкове майно було прийняте іншими спадкоємцями або перейшло до держави, спадкоємцеві, що пропустив зазначений строк, передається лише те з належного йому майна, яке збереглося в натурі, а також кошти, виручені від реалізації решти належного йому майна.

Аналогічна норма міститься у статті 1272 ЦК України (у редакції, чинній на момент подачі позову), згідно положень якої за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Під час розгляду цивільної справи № 609/501/17 (постанова від 04.05.2020) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій, які має оцінити суд з урахуванням доводів і заперечень учасників справи та її фактичних обставин.

Незнання про смерть спадкодавця без установлення інших об`єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчить про поважність пропуску зазначеного строку.

В свою чергу, під час розгляду іншої цивільної справи № 311/491/17 (постанова від 04.04.2018) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду погодився із висновками судів попередніх інстанцій щодо поважності причин пропуску строку для звернення із заявою про прийняття спадщини з часу її відкриття і до досягнення позивачем у цій справі повноліття (4 жовтня 2006), ураховуючи неповнолітній вік позивача на час відкриття спадщини, та не здійснення його законним представником усіх необхідних дій для реалізації його прав на спадщину.

Однак ураховуючи, що після досягнення повноліття та набуття повної цивільної дієздатності у 2006 році, позивач звернувя до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини лише у листопаді 2016 року, а з позовом до суду про продовження строку для прийняття спадщини - у лютому 2017 року, зазначаючи при цьому причинами пропуску такого строку лише його неповнолітній вік на час відкриття спадщини та відсутність відомостей про осіб, які порушили його право, Верховний Суд визнав правильним висновки судів попередніх інстанцій про неповажність зазначених позивачем причин тривалого пропуску строку для прийняття спадщини, з моменту досягнення ним повноліття і до звернення із заявою про прийняття спадщини.

Повертаючись до обставин даної справи та застосовуючи у ній згадані вище висновки суд погоджується, що до досягнення повноліття, а саме до 13.12.2006 строк для прийняття спадщини пропущено позивачем ОСОБА_1 з поважних причин, оскільки як підтвердила її законний представник - позивач ОСОБА_5 , вона не вчинила усіх необхідних дій для реалізації прав малолітньої на спадщину.

Разом з тим, згаданий позов подано до суду по спливу майже 10 років після досягнення позивачем ОСОБА_1 повноліття і по суті, єдиним аргументом сторони позивачів є їхні твердження про введення їх в оману щодо правового статусу спадкового майна.

Суд надає правову оцінку такому аргументу та звертає увагу на таке.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

За змістом частини першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України).

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Зокрема, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України), а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Крім того, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін ? одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Таким чином, сторона самостійно повинна довести обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог чи заперечень, а обов`язок суду в силу вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України полягає лише в тому, що він повинен сприяти сторонам у реалізації такого обов`язку та створити їм рівні умови для доведення переконливості своєї позиції.

В свою чергу, після забезпечення сторонам вказаної можливості обов`язок суду полягає в тому, що ним мають бути надані відповіді на такі аргументи сторін.

Однак, твердження позивачів про введення їх в оману взагалі не підтверджено жодними доказами, але навіть якщо припустити, що це правда, воно не може вважатись поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, оскільки не є об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для вчинення дій, пов`язаних з прийняттям спадщини.

Більше того, ніщо в матеріалах справи не свідчить, що для позивачів існували будь-які перешкоди в отриманні інформації про майновий стан спадкодавця, та й зрештою, незалежно від того, яку інформацію їм надавала відповідач та чи надавала вона її взагалі, позивачі, знаючи що є спадкоємцями обов`язкової частики, не повинні були легковажно ставитись та довіряти будь-якій інформації не перевіряючи її.

Зрештою, позивачі достовірно знали, що у власності спадкодавця перебувала частка спірної квартири, а відтак, наведені ними обставини свідчать лише про їх легковажність до оформлення спадкових прав, а не про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини.

Тому, причини пропуску строку позивачем ОСОБА_1 суд в загальному знаходить не поважними і тому, відмовляє в цій частині позовних вимог.

Щодо позивача ОСОБА_5 .

Вирішуючи питання про поважність пропуску строку для прийняття спадщини цим позивачем суд в першу чергу зазначає, що на відміну від попереднього позивача єдиним аргументом пропуску строку для прийняття спадщини є введення її в оману.

Повертаючись до своїх висновків про змагальність цивільного судочинства та обов`язок сторін довести обставини, на які покликається сторона суд визнає такі аргументи недоведеним та вважає, що вказаний позивач будучи повнолітньою не мала будь-яких перешкод в реалізації своїх спадкових прав.

Тому, причини пропуску строку позивачем ОСОБА_5 суд в загальному також знаходить не поважними а відтак, відмовляє у позові в повному обсязі.

З огляду на відмову в позові понесені позивачем судові витрати не компенсуються.

Клопотання про компенсацію судових витрат, а також доказів про такі витрати відповідач не подала. Крім того, у своїй першій заяві по суті справи відповідач не наводила орієнтовного розрахунку судових витрат, які вона очікує понести. Відповідно, суд не вбачає підстав для вирішення такого питання.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 10,12,81,82,141,223,263-265,268 ЦПК України, ст.ст. 3, 11, 15, 16, 1261, 1268-1270, 1272 ЦК України, ст. ст. 525, 529, 535, 549 ЦК УРСР, суд

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354, 355, пп.15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 22.12.2020.

Суддя: Леньо С. І.