Справа № 645/6872/19
Провадження № 2/645/422/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2020 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі :

головуючого судді - Шарка О.П

секретаря судових засідань - Христенко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Харківської міської ради про встановлення фактів, що мають юридичне значення та про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , Харківської міської ради, в якому просить суд встановити факт родинних відносин, а саме факт того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є рідним сином ОСОБА_4 , яка померла, ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із спадкодавцем - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 на час відкриття спадщини, за адресою: АДРЕСА_1 , визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податку : НОМЕР_1 , право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обгрунтування позову зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла бабуся позивача- ОСОБА_5 (до одруження - ОСОБА_5 ). Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої, окрім іншого, увійшла квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала спадкодавцю на праві спільної сумісної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 8 квітня 1994 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є донькою

ОСОБА_5 , що підтверджується Свідоцтвом про

народження серія НОМЕР_2 від 2 липня 1956 р. На час смерті ОСОБА_5 проживала та була зареєстрована у власній квартирі за адресою : АДРЕСА_2 . Разом з нею проживала та була зареєстрована за цією адресою її дочка ОСОБА_4 . Відповідно до приписів ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР ОСОБА_4 прийняла спадщину, оскільки одразу фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, продовжувала проживати за вказаною адресою, та успадкувала після ОСОБА_5 частку у праві спільної сумісної власності на квартиру , розташовану за адресою : АДРЕСА_2 , однак не отримала свідоцтва про право на спадщину, оскільки до нотаріуса з відповідною заявою не зверталася. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла матір позивача-

ОСОБА_4 , про що у книзі реєстрації актів цивільного стану складено

відповідний актовий запис № 13581. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . Частка у праві спільної сумісної власності вищезазначеної квартири належала

ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно

розпорядження № 17052 Харківського міського центру приватизації державного

житлового фонду 8 квітня 1994 року. Іншу частку у праві спільної сумісної власності на

квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_11 ,

як зазначено вище, набула в порядку спадкування за законом після смерті її матері,

ОСОБА_5 . ОСОБА_1 , є сином померлої ОСОБА_4 , що підтверджується записом про матір у свідоцтві про народження серія НОМЕР_4 від 18 грудня

1965 року. Позивач фактично проживав зі своєю дружиною ОСОБА_12 в належній їй квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 більше 10 років. ОСОБА_4 з 2014 року тяжко хворіла та потребувала додаткового цілодобового догляду, у зв`язку з

чим у січні 2015 року ОСОБА_1 перевіз її на постійне проживання у квартиру, де

постійно проживав зі своєю родиною. Отже з січня 2015 року до смерті включно

ОСОБА_4 фактично постійно проживала разом із позивачем у вказаній квартирі.

Мешкаючи разом, ОСОБА_1 разом із матір`ю вели спільне господарство. Позивач

купував продукти харчування та інші предмети домашнього побуту, ліки, готував їжу,

прибирав в квартирі, забезпечував своєчасне надання ОСОБА_4 медичної допомоги

відповідними фахівцями. Позивач вважає, що в силу ч. З ст. 1268 Цивільного кодексу України ОСОБА_1 прийняв спадщину як спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Після смерті ОСОБА_4 , позивач звернувся до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Івакіної Т.В. із заявою та відповідними документами про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Проте, 12.11.2018 року Постановою приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Івакіної Т.В. йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 з підстав ненадання документів, які б підтверджували факт постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем за однією адресою.

У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просила їх задовольнити, надала суду пояснення аналогічні викладеним вище.

У ході судового розгляду відповідач, яка є донькою позивача, позовні вимоги визнала у повному обсязі, проти їх задоволення не заперечувала, зазначила, що всі обставини, викладені у позовній заяві відповідають дійсності. Також відповідач ОСОБА_3 , яка була допитана за клопотанням представника позивача у якості свідка, пояснила суду, що батько допомагав своїй матері та постійно піклувався про неї .

Представник відповідача - Харківської міської ради у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся заздалегідь і належним чином, надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, з матеріалів справи вбачається, що заявник не був зареєстрований за однією адресою разом із померлою особою, іншим чином документально не зміг підтвердити зазначений факт. Для підтвердження факту постійного проживання заявником надано суду показання свідків, а також медичні довідки про стан здоров`я спадкодавця на момент її переїзду до квартири, власником якої є дружина ОСОБА_1 . Надані медичні довідки лише підтверджують факт, що спадкодавець перебувала у тяжкому стані на момент смерті, однак, на думку відповідача, не вказують на сумісний факт проживання померлої особи разом із заявником. Також представник відповідача зазначив, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували наявність у спадкодавця права власності на спадкове майно - відповідні частини квартири АДРЕСА_3 на момент смерті, зокрема, інформації з КП «Харківське міськБТІ» станом на 31.12.2012 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на теперішній час.

Допитані у судовому засіданні у якості свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 кожен окремо пояснили, що померла ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 є матір`ю позивача, яка була зареєстрована по АДРЕСА_2 , однак з 2015 року фактично мешкала з сином в квартирі його дружини за адресою: АДРЕСА_1 , позивач постійно піклувався про матір,

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.

Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.

З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що надані підприємствами - виробниками/виконавцями житлово-комунальних послуг відомості про заборгованість є неправомірними , які порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом його цивільні права.

Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову.

Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У ході судового розгляду встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 77 років померла ОСОБА_4 , про що 15 вересня 2016 року було складено відповідний актовий запис №13581 (свідоцтво про смерть серія НОМЕР_5 від 15 вересня 2016 року), яка була зареєстрована за адрсою: АДРЕСА_2 (інформаційна довідка з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 12.11.2018 року).

Після її смерті 12 листопада 2018 року Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Івакіною Тетяною Валентинівною заведена спадкова справа №43/2018 до майна померлої.

Як вбачається з Постанови Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Івакіної Тетяни Валентинівни від 12.11.2018 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, приватний нотаріус, розглянувши документи, подані ОСОБА_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_4 для оформлення та видачі відповідного свідоцтва про право на спадщину за законом до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 його матері ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання якої на день її смерті було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , вважає, що вказана нотаріальна дія не може бути вчинені, оскільки спадкоємець на час відкриття спадщини після померлої матері ОСОБА_4 , був зареєстрований за іншою ніж спадкодавиця адресою, із заявами про прийняття спадщини не звертався. Також встановлено, що спадкоємець ОСОБА_1 не був зареєстрований із спадкодавцем на час відкриття спадщини за одною адресою, що підтверджується Інформаційною довідкою від 12.11.2018 року, отриманою шляхом безпосереднього доступу до Реєстру територіальної громади міста Харкова, відповідно відомостей якої, на день своєї смерті , станом на 14 вересня 2016 року, ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 була зареєстрована одна, її син - ОСОБА_1 , згідно з поставленою відміткою в паспорті на час відкриття спадщини був зареєстрований у АДРЕСА_4 . Також нотаріус наголосила, що закон закріплює необхідність подання спадкоємцем нотаріусу заяви про прийняття спадщини такому разі, в протилежному випадку відповідно до ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановлено ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Частиною третьої ст. 1272 ЦК України встановлено можливість спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини подати позов до суду, а суд в свою чергу може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Виходячи із вищевикладеного, приймаючи до уваги той факт, що ОСОБА_1 пропустив строк для прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її, тобто відсутні підстави для закликання до спадкоємства за законом вказаної особи. Постановлено відмовити ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 .

В позовній заяві ОСОБА_1 ставить питання про встановлення факту родинних відносин з матір`ю ОСОБА_4 , не зважаючи, що цей факт документально підтверджується та не оспорюється сторонами у справі. П.1 ч.1 ст.315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин. За своєю суттю встановлення факту родинних відносин можливе у разі, якщо особа, яка дійсно перебуває у родинних відносинах з іншою особою не може цього довести через певні перешкоди, такі як втрата документів, що підвереджують родинні стосунки, тощо.

Як роз`яснено п.2 Постанови N 7 Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року, справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, у випадку якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Як вказав ВССУ в листі №16.05.2013 № 24-753/0/4-1, та пленумі про судову практику у справах про спадкування - визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

З матеріалів справи вбачається, що Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Івакіна Тетяна Валентинівна відмовила у видачі свідоцтва на спадщину за законом, у зв`язку з тим, що спадкоємець ОСОБА_1 пропустив строк подання заяви про прийняття спадщини, а також у зв`язку з різними місцями реєстрації зі спадкодавицею, а не у зв`язку з відсутністю підтвердження факту сімейних відносин, у зв`язку з чим в цій частині підстав для задоволення позову судом не вбачається.

Стосовно встановлення факту постійного проживання позивача разом із спакодавцем - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_1 суд зазначає наступне.

Положенням статті 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з частиною 1 статті 1270 цього Кодексу для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу він не заявив про відмову від неї.

Згідно з п.п.2, 23 постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо.

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно п.211 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністра Юстиції України №20/5 від 03 березня 2004 року - доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Згідно із п.3.22 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №295/5 у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

Як вже зазначалося, позивач не зареєстрований зі спадкодавцем за однією адресою, документально не підтверджено факт їх спільного проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Покази свідків та медичні виписки не можуть беззаперечно підтвердити факт проживання постійного проживання позивача разом із спакодавцем - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 на час відкриття спадщини.

У зв`язку з відмовою у встановленні сумісного факту проживання позивача зі спадкодавцем підстав для визнання за ним права власності в порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_3 суд не вбачає.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст. 16 цього Кодексу.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням результату розгляду справи, суд вважає за необхідне покласти їх на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 81, 83, 89, 141, 259, 263-265, 268ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В позовних вимогах ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Харківської міської ради про встановлення фактів, що мають юридичне значення та про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом- відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційного скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Надруковано в нарадчій кімнаті.

Повний тексті рішення виготовлено 24 вересня 2020 року

Головуючий-суддя: