Постанова

Іменем України

21 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 159/4903/17

провадження № 61-17861 св 19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

представник позивача - ОСОБА_2 ;

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Ковельська міська рада Волинської області;

представник відповідача -ОСОБА_6 ;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05 червня 2019 року у складі судді Восковської О. А. та постанову Волинського апеляційного суду від 29 серпня 2019 року у складі колегії суддів: Данилюк В. А., Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

ВСТАНОВИВ :

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2018 року ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Ковельської міської ради Волинської області про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, визнання незаконним та скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 та володіє частиною спільної споруди - сараєм, який розташовується поряд з будинком АДРЕСА_2 .

Рішенням Ковельської міської ради Волинської області від 24 березня 2011 року № 7/20 у приватну власність відповідачам передано земельну ділянку, яка перебувала у спільному користуванні жильців будинків АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , так як на ній розташовуються спільні споруди, зокрема, сараї, вигрібна яма та надвірний туалет, до яких вона на даний час позбавлена можливості вільного доступу.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_7 просила суд визнати незаконним та скасувати рішення Ковельської міської ради Волинської області від 24 березня 2011 року № 7/20 «Про передачу у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 »; визнати незаконним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 418971, виданий Ковельською міською радою Волинської області на ім`я відповідачів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05 червня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено порушення її прав діями відповідачів, а також те, що фактичний порядок користування земельною ділянкою порушує її права і законні інтереси, позбавляє можливості користуватися належною їй господарською спорудою, яка розташовувалась на землях міської ради, не переданих у приватну власність, оскільки до споруди існує вільний доступ, який позивачем здійснюється через земельну ділянку, що була сформована для обслуговування цілого будинку по АДРЕСА_3 , або ж через прохід, який визначено та встановлено міською радою та пролягає між земельними ділянками по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 .

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Волинського апеляційного суду від 29 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що позивачем не доведено порушення її прав діями відповідачів, а також те, що фактичний порядок користування земельною ділянкою порушує її права і законні інтереси, позбавляє можливості користуватися належною їй господарською спорудою, яка розташовувалась на землях міської ради, не переданих у приватну власність, оскільки до споруди існує вільний доступ, який позивачем здійснюється через земельну ділянку, що була сформована для обслуговування цілого будинку по АДРЕСА_3 , або ж через прохід, який визначено та встановлено міською радою та пролягає між земельними ділянками по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позов.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2019 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 159/4903/17 з Ковельського міськрайонного суду Волинської області.

У листопаді 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що у 2005 році вона розпочала приватизацію земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Завершення приватизації земельної ділянки затягнулося, на початку 2017 року власники квартири АДРЕСА_4 відмовились підписувати акт погодження меж і тільки тоді їй стало відомо, що вони приватизували земельну ділянку разом із заїздом до господарських споруд зі сторони проїзду по АДРЕСА_3 , яка була у спільному користуванні мешканців будинків АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , а також приватизували земельну ділянку під надвірним туалетом, який був біля господарських споруд та самовільно знесли його. Зазначала, що вони продовжують чинити їй перешкоди у користуванні заїздом до її господарських споруд, спорудили огорожу по межі її господарської споруди.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У листопаді 2019 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 подали відзив на касаційну скаргу, в якому зазначили, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими. Вказували, що належний ОСОБА_1 сарай розташовується на землях комунальної власності, до такої споруди існує вільний доступ . Передачею спірної земельної ділянки їм у власність не було порушено можливості позивача вільно діставатись до належної їй господарської споруди. Відтак, підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 та володіє частиною спільної споруди - сараєм, який розташовується поряд з будинком АДРЕСА_2 . Споруда складається із відповідних секцій сараїв. Належна позивачу секція сараю розташовується на землях Ковельської міської ради Волинської області та не передана у власність відповідачів.

Із технічної документації землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки співвласників будинку АДРЕСА_3 вбачається, що вказана ділянка, на якій розташовується належна позивачу квартира, була сформована в 2006 році, а спірна земельна ділянка сформована значно пізніше - у 2010 році.

Висновком Управління містобудування та архітектури від 02 жовтня 2006 року та висновком Ковельського міського відділу земельних ресурсів Волинської області від 02 жовтня 2006 року було погоджено загальну площу земельної ділянки по АДРЕСА_3 у розмірі 519 кв. м, встановлено за можливе надати у власність співвласників квартири АДРЕСА_5 земельну ділянку площею 211 кв. м та у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 308 кв. м відповідно до виготовленого та погодженого кадастрового плану від 31 серпня 2006 року Д № 1081. Із вказаного кадастрового плану вбачається, що з метою вільного та безперешкодного доступу ОСОБА_1 до належного їй сараю, який знаходиться поза межами земельної ділянки АДРЕСА_3 , передбачено можливість встановлення сервітуту та визначено конфігурацію і площу земельної ділянки, на яку слід накласти сервітут. Сервітут має пролягати по земельній ділянці, яка пропонувалась, а в наступному була передана у власність співвласникам квартири АДРЕСА_6 . Сервітут позивачем не укладався.

Із технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної вбачається, що було встановлено зовнішні межі цілої земельної ділянки АДРЕСА_2 та проведено її поділ між співвласниками квартири АДРЕСА_5 та квартири АДРЕСА_7 .

З метою встановлення меж земельної ділянки в натурі було виготовлено кадастровий план із зазначенням меж землекористування, з якого вбачається, що за межами сформованих земельних ділянок АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 існує господарська будівля (сарай), яка перебуває у користуванні ОСОБА_1 . Вказана будівля знаходиться на землях комунальної власності та не передана у власність відповідачів. Доступ до вказаної споруди передбачений та існує між будинками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 .

Встановлено, що надвірна вбиральня дійсно була та знаходилась на території будинковолодіння АДРЕСА_2 . Споруда знаходилась з протилежної сторони від належного позивачу сараю, поза межами земельної ділянки переданої у власність відповідачів. Вказана споруда була знищена декілька років тому. Вигрібна яма, яка колись розташовувалась на території спільної земельної ділянки, також була засипана і уже давно ніким не використовується. Доїзд до сараю, який мав місце до передачі у власність земельної ділянки відповідачам, позивач здійснювала через

АДРЕСА_7 . Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частині другій статті 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів, зокрема шляхом визнання правочину недійсним.

За змістом частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішуючи спір, суди на підставі належним чином оцінених доказів дійшли правильного висновку про те, що позивачем не доведено порушення її прав діями відповідачів, а також те, що фактичний порядок користування земельною ділянкою порушує її права і законні інтереси, позбавляє можливості користуватися належною їй господарською спорудою, яка розташовувалась на землях міської ради, не переданих у приватну власність, оскільки до споруди існує вільний доступ, який позивачем здійснюється через земельну ділянку, що була сформована для обслуговування цілого будинку по АДРЕСА_3 , або ж через прохід, який визначено та встановлено міською радою та пролягає між земельними ділянками по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 .

Посилання позивача на те, що відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні заїздом до її господарських споруд не є підставою для скасування рішення сільської ради та виданого на його підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку. За наявності таких перешкод позивач не позбавлена права звернутися до суду із відповідним позовом і, у разі його доведеності, усунути перешкоди у користуванні своєю власністю.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05 червня 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 29 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара