"11" лютого 2020 р.
Ленінський районний суд м.Харкова
Суд у складі: Головуючого судді Секретаря Євтіфієв В.М.; Пшенична Т.М.
За відсутності позивача ОСОБА_1 , який заявив про розгляд справи за його відсутності, відповідача Підприємство Об,єднання Громадян «Харківське виробниче підприємство №1», повідомленого про день та час розгляду справи;
розглянув у порядку спрощеного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Підприємство Об,єднання Громадян «Харківське виробниче підприємство №1», про стягнення заробітної плати за час затримки розрахунку, -
Звертаючись до суду позивачка заявляє позовні вимоги до відповідача, а саме:
В мотивуванні заявлених позовних вимог позивач вказав, 08.02.2013р. відповідно до наказу №2/11 від 08.02.2013р. він був прийнятий на роботу на посаду сторожа відомчої охорони до ПОГ «Харківське виробниче підприємство №1».
19.07.2016р. його було призвано на військову службу, про що він уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу.
Відповідачем всупереч діючого законодавства України його, без згоди було звільнено. Як зазначено відповідачем у трудовій книжці - за ч.І п.3 ст. 3 КЗпП України, наказ №2/47 від 18.07.2016р.
Розрахунок заборгованості за заробітною платою він надав у додатку №1 та №2 до позовної заяви.
Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України «Строки звернення до районного,районного у місті, міського,чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів» - У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь яким строком.
Такої ж правової позиції дійшов і Верховний Суд України у своїй Постанові Пленуму від 26.10.2016p.no справі №6-1395.
Тому він заявляє позовні вимоги про стягнення заробітної плати, та середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Відповідач у виконання вимог статті 178 ЦПК України, відзиву суду не надав, у зв`язку з чим, розгляд заявлених вимог відбувається судом на підставі наданих доказів з боку позивача.
Судом в межах заявлених вимог, на підставі наданих доказів встановлені наступні факти та обставини:
08.02.2013р. відповідно до наказу №2/11 від 08.02.2013р. він був прийнятий на роботу на посаду сторожа відомчої охорони до ПОГ «Харківське виробниче підприємство №1».
19.07.2016р. його було призвано на військову службу, про що він уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу.
Відповідачем всупереч діючого законодавства України його, без згоди було звільнено. Як зазначено відповідачем у трудовій книжці - за ч.І п.3 ст. 3 КЗпП України, наказ №2/47 від 18.07.2016р.
Означені факти підтверджені копією трудової книжки, та копією Контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу.
Дослідив та оцінив в сукупності докази матеріалів справи, суд вважає:
Вимогами статті 12 ч.3 ЦПК України визначено: Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Враховуючи вимоги статті 13 ЦПК України: ОСОБА_2 розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Вимогами статті 21 ч.1, 3 КЗпП України визначено:
Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
За змістом вимог ст. 47 КЗпП України визначено: Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України «при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум».
Також згідно ст. 117 КЗпП України «в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору».
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що заробітна плата, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.
В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає відповідальність відповідно до статті 117 КЗпП України.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.
Таким чином вимоги позивачки підлягають повному задоволенню.
Керуючись ст. 3,10, 11, 57, 84 п.1, 88 п.1.2, 169, 174, 212-215, 218, ЦПК України,
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Підприємство Об,єднання Громадян «Харківське виробниче підприємство №1», про стягнення заробітної плати за час затримки розрахунку, задовольнити повністю.
Стягнути з Підприємство Об,єднання Громадян «Харківське виробниче підприємство №1» на користь держави судовий збір у сумі 840.80грн.
Заочне рішення суду може бути переглянуто судом який його ухвалив, за письмовою заявою Підприємство Об,єднання Громадян «Харківське виробниче підприємство №1» про перегляд заочного рішення, яка повинна бути подана до Ленінського районного суду м.Харкова, протягом 30ти днів з дня проголошення рішення суду.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі Апеляційна скарга на рішення суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Харківського Апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: В.М.Євтіфієв