Справа №442/6037/20
Провадження №2-о/442/153/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2020 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Кучаковського Ю.С.,

за участю секретаря судового засідання Кравців Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дрогобичі матеріали заяви ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи ОСОБА_2 , про продовження дії обмежувального припису,

за участю представників

від заявника: ОСОБА_1 , ОСОБА_3

від заінтересованої особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_4

в с т а н о в и в:

Заявник звернулася до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області із заявою, у якій на підставі ст.ст. 350-1, 350-5, 350-8 ЦПК України просить продовжити обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , зареєстрованого по АДРЕСА_1 , яким продовжити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме:

1. Заборонити ОСОБА_2 перебувати за місцем її постійного проживання та реєстрації (перебування) за адресою: АДРЕСА_2 , строком шість місяців.

2. Заборонити ОСОБА_2 наближатися на відстань ближче 100 метрів до місця її проживання (перебування) за вищевказаною адресою: АДРЕСА_2 , строком шість місяців.

В обґрунтування заяви посилається на те, що проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Вказує, що в зазначеній квартирі ОСОБА_2 вчиняв домашнє насилля щодо неї у присутності їх неповнолітніх дочок. Відтак, за її зверненням до правоохоронних органів Дрогобицького району 20.05.2020 працівником уповноваженого підрозділу органу Національної поліції України було винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника, ОСОБА_2 , який діяв до 30.05.2020. 28.05.2020 рішенням Дрогобицького міськрайонного суду було винесено обмежувальний припис щодо ОСОБА_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , на строк чотири місяці, дія якого закінчується 28.09.2020. Зазначає, що 19.06.2020 було винесено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000772 від 11.05.2020 відносно ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, де, зокрема, зазначено, що ОСОБА_2 , маючи умисел на спричинення заявнику, ОСОБА_1 , тілесних ушкоджень, схопив її однією рукою за шию, стискаючи силою, а іншу запхав до рота, розводячи пальцями в різні сторони.

Обвинувальний акт передано до Дрогобицького міськрайоного суду Лвівської області, де станом на сьогодні проводиться судовий розгляд. Зазначає, що вищезазначені заходи на заінтересовану особу не впливають належним чином та не сприяють припиненню проявів насильства, яке проявляється у психологічному тиску щодо заявника, і які полягають на даний момент у словесних погрозах ОСОБА_2 їй під час коротких зустрічей перед і після судових засідань, які тривають протягом останніх шести місяців, а тому вважає, що ОСОБА_2 буде продовжувати і далі проявляти безпідставні прояви агресії щодо неї та їх спільних дітей, оскільки в даний час перебуває в суді його позов до неї про розподіл спільної сумісної власності, справа № 442/2645/20, позаяк ОСОБА_2 мотивує свої позовні вимоги, в тому числі, і потребами в проживанні у вищезгаданій квартирі.

В судовому засіданні ОСОБА_1 повідомила, що ОСОБА_2 не дотримується припису. Після засідання в Дрогобицькому міськрайонному суді Львівської області 17.07.2020 на вул. Б. Лепкого в м. Дрогобичі ОСОБА_2 під`їхав до неї на своїй машині, вибіг та схопив її і лише завдяки сторонній людині він її залишив. До поліції вона не звертался. В судовому засіданні після того як суддя ОСОБА_5 вийшла до нарадчої кімнати він при її адвокатові ОСОБА_6 спитав її чи міцно в неї закриваютсья вікна, що вона сприймає як погрозу. ОСОБА_2 при розмові з нею повністю відтворював її слова, після чого вона в квартирі знайшла підслуховуючий пристрій. Їй з невідомих номерів телефону приходять погрози. Вона передзвонила на такий номер і впізнала голос ОСОБА_2 . До поліції вона не зверталася. Перед даним судовим засіданням він сказав, що вона заслуговує, щоб її били, він буде робити ДНК тест чи то його діти та обізвав її.

Представник заявника ОСОБА_3 підтвердила суду, що перед даним судовим засіданням ОСОБА_2 сказав ОСОБА_7 , що вона заслуговує, що її били та обізвав її.

ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 проти задоволення заяви про продовження дії обмежувального припису заперечували.

ОСОБА_2 сказав, що жодного з переліченого заявником не було. Після судового засідання 18.07.2020 він поїхав в іншу сторону. Сказав, що колишня дружина не відповідає на його дзвінки і він намагався з іншого номеру позвонити їй. Сказав, що ОСОБА_7 не дає йому бачитися з дітьми і після судового засідання у судді ОСОБА_5 не взяла подарунок, який він купив для дітей. Представник заінтересованої особи ОСОБА_4 зазначила, що продовження обмежувального припису обмежує ОСОБА_2 у його праві на користування своєю часткою квартири та на спілкування з дітьми.

Учасники підтвердили суду, що на даний час спір про поділ майна подружжя, а саме житлової квартири АДРЕСА_4 , вирішено, рішення не набрало законної сили та заявник має намір оскаржити його в апеляційному порядку.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення заявника, її представника, заінтересованої особи та його представника, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно рішення Дрогобицького міськрайонног осуду Львівської області від 28.05.2020 по справі № 442/3138/20 заяву задоволено частково: внесено обмежувальний припис щодо ОСОБА_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , на строк чотири місяці, яким визначено наступні тимчасові обмеження його прав, а саме:

1. Заборонити ОСОБА_2 перебувати за місцем постійного проживання та реєстрації (перебування) ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

2. Заборонити ОСОБА_2 наближатися на відстань ближче 100 метрів до місця проживання (перебування) ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 ; в іншій частині заяви відмовлено.

Згідно обвинувального акту від 19.06.2020 ОСОБА_2 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

Вину у вчиненому визнає, проте на даний час вирок у кримінальній справі не ухвалено.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України „Про запобігання та протидію домашньому насильству домашнє насильство діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь;

економічне насильство форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру;

психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи;

фізичне насильство це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України „Про запобігання та протидію домашньому насильству до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 ч. 1 ст. 1 Закону України „Про запобігання та протидію домашньому насильству обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з ч. 5 ст. 26 Закону України „Про запобігання та протидію домашньому насильству за заявою осіб, визначених частиною першою цієї статті, на підставі оцінки ризиків обмежувальний припис може бути продовжений судом на строк не більше шести місяців після закінчення строку, встановленого судовим рішенням згідно з частиною четвертою цієї статті.

У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України „Про запобігання та протидію домашньому насильству визначено, що оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до ст. 350-7 ЦПК України за заявою осіб, визначених статтею 350-2 цього Кодексу, обмежувальний припис може бути продовжений судом на строк не більше шести місяців після закінчення строку, встановленого рішенням суду згідно з частиною другою статті 350-6 цього Кодексу.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Судом беззаперечно встановлено, що між колишнім подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникли неприязні стосунки, які призводять до конфліктів, у тому числі існує спір щодо поділу майна подружжя.

Крім того, згідно обвинувального акту від 19.06.2020 ОСОБА_2 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, потерпілою є ОСОБА_1 .

Суд приходить до висновку, що завдяки введенню обмежувального припису вдалося уникнути такої форми домашнього насильства як фізичне, проте очевидно, що припинення дії обмежувального припису щодо ОСОБА_2 суттєво збільшить ризик психологічного насильства. Зокрема, враховуючи те, що стосунки між колишнім подружжям ОСОБА_8 є такими, що ОСОБА_7 сприймає ОСОБА_2 як кривдника, між ними є численні судові процеси. Суд враховує, що представник заявника підтвердила її слова про те, що ОСОБА_2 перед судовим засіданням висловлювався неналежним чином по відношенню до заявника, а отже, відсутність обмежувального припису викличе у заявника побоювання за свою безпеку, спричинять їй емоційну невпевненість, нездатність захистити себе та може завдати шкоди психічному здоров`ю заявника, враховуючи її емоційний стан, коли вона описує за свої побоювання зі сторони ОСОБА_2 .

Суд відхиляє доводи представника заінтересованої особи стосовно обмеження права на користування майном з наступних підстав.

Відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема у справі „Е.С. та інші проти Словаччини (E.S. and Others v. Slovakia) (справа № 8227/04), рішення від 15.09.2009, вбачається, що у 2001 році перша заявниця залишила чоловіка і подала в порядку кримінального провадження на нього скаргу в зв`язку із жорстоким поводженням з нею та її дітьми (1986, 1988 та 1989 років народження), а також сексуальним насильством щодо однієї з їхніх дочок. Через два роки його засудили за насильство та сексуальне насильство. Проте вимогу заявниці щодо виселення її чоловіка з їхнього помешкання було відхилено; суд визнав той факт, що він не має права обмежувати доступ її чоловіка до майна (вона могла лише припинити орендні відносини після розлучення). Тому перша заявниця та її діти були змушені переїхати до своїх друзів та рідних, а двоє дітей повинні були змінити школи. Вони поскаржилися на те, що органи влади не змогли належним чином захистити їх від домашнього насильства. Суд визнав, що ОСОБА_9 не забезпечила для першої заявниці та її дітей негайний захист від насильства її чоловіка/батька, що стало наслідком порушення статті 3 (заборона катування або нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження) та статті 8 (право на повагу до приватного і сімейного життя) Конвенції. Суд зауважив, що з огляду на характер та серйозність таких заяв, перша заявниця та діти вимагали негайного захисту, а не реагування через один-два роки. Перша заявниця також не змогла подати заяви щодо розірвання орендного договору до завершення процедури розірвання шлюбу в травні 2002 року або звернутися за приписом щодо виселення її колишнього чоловіка з подружнього помешкання до того часу, коли до закону внесли зміни в січні 2003 року. Отже, вона не мала ефективного захисту як для себе, так і для дітей упродовж цього проміжку часу.

У справі „Калуца проти Угорщини (Kalucza v. Hungary), рішення від 24.04.2012, встановлено, що заявниця не бажала спільно проживати зі своїм цивільним чоловіком, який мав нахили до насильницької поведінки, очікуючи на вирішення численних цивільних суперечок щодо права власності на квартиру. Вона, зокрема, стверджувала, що органи влади Угорщини не змогли захистити її від постійного фізичного та психологічного насильства в її помешканні. Суд дійшов висновку, що органи влади Угорщини не виконали своїх позитивних зобов`язань, що вилилося в порушення статті 8 (право на повагу до приватного та сімейного життя) Конвенції. Так, встановлено, що хоча заявниця й подала скаргу в порядку кримінального провадження на свого партнера за насильницькі дії, неодноразово зверталася з проханням про ухвалення обмежувальних приписів щодо нього та зверталася із цивільним позовом щодо виселення його з квартири, органи влади не вжили достатніх заходів для її ефективного захисту.

Також суд відхиляє доводи представника заінетерсованої особи щодо обмеження ОСОБА_2 у спілкуванні з дітьми, оскільки питання про встановлення порядку спілкування з дітьми може бути визначено судом після висновку органу опіки та піклування.

Враховуючи те, що заявниця звернулася до відповідних державних органів держави Україна за захистом від домашнього насильства, та на даний час є ознаки його вчинення, які не можуть бути поза розумним сумнівом спростовані, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 потребує захисту, а отже, для недопущення порушення права заявниці, гарантованого ст. 8 Конвенції (право на повагу до приватного і сімейного життя), враховуючи, що існують ризики продовження та повторення конфліктів між сторонами, що мають ознаки домашнього насильства, з метою захисту прав заявника від насильства в сім`ї, вважає за необхідне продовжити дію обмежувального припису щодо ОСОБА_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , на строк чотири місяці, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме: заборонити ОСОБА_2 перебувати за місцем постійного проживання та реєстрації (перебування) ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 . Заборонити ОСОБА_2 наближатися на відстань ближче 100 метрів до місця проживання (перебування) ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

Керуючись ст.ст. 81, 264-265, 350-3 350-6 ЦПК України, Законом України „Про запобігання та протидію домашньому насильству, суд

в и р і ш и в:

Заяву задовольнити частково.

Продовжити дію обмежувального припису щодо ОСОБА_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , на строк чотири місяці, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме:

1. Заборонити ОСОБА_2 перебувати за місцем постійного проживання та реєстрації (перебування) ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

2. Заборонити ОСОБА_2 наближатися на відстань ближче 100 метрів до місця проживання (перебування) ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

В іншій частині заяви відмовити.

Рішення суду підлягає негайному виконанню.

Попередити ОСОБА_2 про кримінальну відповідальність, передбачену ст. 390-1 КК України, за невиконання обмежувальних прписів.

Повідомити Дрогобицький ВП ГУ НП у Львівській області, Дрогобицьку районну державну адміністрацію у Львівській області, Лішнянську сільську раду Дрогобицького району Львівської області про продовження дії обмежувального припису щодо ОСОБА_2 .

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ю.С. Кучаковський