Постанова

Іменем України

28 грудня 2020 року

місто Київ

справа № 482/2163/17

провадження № 61-1494св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - Садівниче товариство «Соснове»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 24 вересня 2018 року у складі судді Демінської О. І. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 10 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Шаманської Н. О., Галущенка О. І., Данилової О. О.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просила встановити факт її спільного проживання з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу протягом періоду з травня 2002 року до 30 жовтня 2017 року.

Позивач на обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що вона, ОСОБА_1 , протягом періоду з травня 2002 року до 30 жовтня 2017 року перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_4 , проживала з ним однією сім`єю, була пов`язана з ним спільним побутом; вони мали взаємні права та обов`язки, піклувались один про одного. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. За час сумісного проживання у фактичних шлюбних відносинах родиною було придбано спільне майно, земельну ділянку з будинком у Садівничому товаристві «Соснове» (далі - СТ «Соснове»), яку було оформлено на ім`я ОСОБА_4

ОСОБА_1 у травні 2018 року звернулася до суду першої інстанції із заявою про залишення частини позовних вимог без розгляду, просила залишити без розгляду вимогу про поділ спільного майна подружжя, а саме земельної ділянки, загальною площею 0, 0400 га, із цільовим призначенням для ведення садівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідачі позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні у зв`язку з необґрунтованістю.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Новоодеського районного суду Миколаївської області від 02 травня 2018 року позовну вимогу ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа - СТ «Соснове», про визнання права власності на частину спільно нажитого майна залишено без розгляду .

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 24 вересня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався тим, що саме лише встановлення судом факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу без вирішення питання виникнення, зміни або припинення юридичних наслідків чинним законодавством не передбачено. Позивач, звернувшись до суду із позовом про встановлення факту спільного проживання з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу у період з травня 2002 року до 30 жовтня 2017 року, визнання права власності на Ѕ частину будинку у дачному кооперативі як у спільному майні подружжя, а в результаті зміни позовних вимог щодо визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки із цільовим призначенням - для ведення садівництва, розташованої у СТ «Соснове» як у спільному майні подружжя, під час розгляду справи позовну вимогу про визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки просила залишити без розгляду. Наполягаючи на продовженні судового розгляду щодо вирішення заявленої нею вимоги про встановлення факту спільного проживання з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу, позивач стверджувала, що у подальшому у разі виявлення існування майна, що може увійти до складу спадщини після смерті ОСОБА_4 , в разі встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивач ймовірно буде звертатися до суду із відповідними позовом про спадкування такого майна.

Оскільки встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу між позивачем та померлим ОСОБА_4 не має юридичного сенсу, від нього не залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, тому такий факт встановленню судом не підлягає й у порядку позовного провадження, окремо від позовних вимог, обумовлених існуючим юридичним інтересом позивача.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 10 грудня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про те, що, звертаючись до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки, позивач посилалася на те, що встановлення зазначеного факту їй необхідно для подальшої реалізації своїх прав щодо поділу нажитого майна або отримання компенсації його частки. Отже, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів про встановлення факту проживання з їх батьком для отримання компенсації її частки в спільному майні. При цьому будь-яких вимог, спрямованих на поновлення порушених прав, нею до відповідачів не заявлено. Водночас, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

За таких обставин суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то зазначити, чи є залучені у справі відповідачі відповідальними за це. Проте, звертаючись до суду з позовом до відповідачів, позивач не зазначила, яким чином в результаті встановлення факту проживання однією сім`єю відбудеться поновлення її прав, за захистом яких вона звернулася з позовом до суду. Невизнання відповідачами факту проживання позивача з їх батьком однією сім`єю не впливає на відновлення прав позивача, спосіб захисту яких вона має право обирати на свій розсуд. У зв`язку з наведеним суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що права позивача не можуть бути захищені у обраний нею спосіб, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 , не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, у січні 2019 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила скасувати Новоодеського районного суду Миколаївської області від 24 вересня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 10 грудня 2018 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи касаційної скарги ОСОБА_6 .

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судом апеляційної інстанцій вимог процесуального права. Заявник зазначає про помилковість висновків суду першої інстанції щодо неможливості встановлення факту проживання однією сім`єю без пред`явлення інших вимог матеріального характеру. У наведеному випадку між сторонами виник спір про право, а саме, щодо правового статусу майна, набутого під час фактичних шлюбних відносин, отже розгляд справи за правилами окремого провадження у цьому випадку був процесуально неможливим. Судами не враховані правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 638/2475/13-ц (провадження № 61-14906св18) та у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 502/2765/16-ц (провадження

№ 61-26551св18), відповідно до яких встановлення факту спільного проживання можливе у порядку позовного провадження без зазначення додаткових позовних вимог, в тому числі, якщо певний факт встановлюється з метою підтвердити своє право у майбутньому.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У наданому відзиві ОСОБА_2 , просила касаційну скаргу залишити без задоволення у зв`язку з її необґрунтованістю.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 04 березня 2019 року відкрито касаційне провадження.

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у 2019 році вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.

За частиною першою статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та дотримання норм процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач, звернувшись до суду із позовом про встановлення факту спільного проживання з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу протягом періоду з травня 2002 року до 30 жовтня 2017 року, визнання права власності на Ѕ частину будинку у дачному кооперативі як у спільному майні подружжя, а в результаті зміни позовних вимог щодо визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки із цільовим призначенням - для ведення садівництва, розташованої у СТ «Соснове», як у спільному майні подружжя, під час розгляду справи позовну вимогу про визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки із цільовим призначенням - для ведення садівництва, розташованої у СТ «Соснове», просила залишити без розгляду.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з положеннями статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Відповідно до частини першої статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Частиною другою статті 74 СК України передбачено, що на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, до майна, що було набуте під час проживання осіб однією сім`єю, застосовуються положення сімейного законодавства, які регулюють правові відносини з приводу права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За відсутності спору про право цивільне юридичні факти підлягають встановленню судом у порядку окремого провадження. Так, відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно із пунктом 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що встановлення певних фактів має на меті підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи, або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

У справі, що переглядається, вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю позивачем висунута з певною правовою метою - визначення правового статусу нерухомого майна, набутого сторонами у період спільного проживання як такого, що є спільним майном сторін.

Водночас, скориставшись своїм процесуальним правом, позивач вимогу про визнання права власності на спірну частину майна просила залишити без розгляду, за наслідками чого ухвалою Новоодеського районного суду Миколаївської області від 02 травня 2018 року позов у відповідній частині залишений без розгляду. Таким чином, звернувшись до суду із заявою про залишення частини позовних вимог без розгляду, ОСОБА_1 виявила та реалізувала свою волю щодо вирішення позовних вимог про поділ спільного майна, набутого під час проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу, реалізувавши відповідним чином свої процесуальні права.

Відповідно, припинила існувати правова мета звернення до суду з таким позовом, оскільки не встановлено тих прав, свобод та інтересів особи, у зв`язку з вимогою про охорону яких особа вправі звертатися до суду.

Суд вправі встановлювати лише такі факти, які за своїми ознаками є юридичними фактами, тобто такими, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності певних прав.

Факти неюридичного характеру не підлягають встановленню судом як у позовному, так і непозовному провадженні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Принцип ефективності закріплений і у діючому ЦПК України, відповідно до правил статей 2, 5 якого застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з огляду на норми статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, ця стаття містить вимогу надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ зазначив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, тобто вирішення питання про встановлення факту спільного проживання сторін є доцільним та ефективним як спосіб захисту у випадку визнання майна спільним майном сторін.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 369/5481/16-ц (провадження

№ 61-10372св18) та у постанові від 29 січня 2020 року у справі № 379/3191/15-ц (провадження № 61-14379св18). Підстав відступити від зазначених висновків не встановлено.

З огляду на наведене, Верховний Суд визнає обґрунтованими висновки судів про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивач не заявила позовних вимог на захист тих порушених відповідачами прав, для реалізації яких позивачу необхідно було встановити юридичний факт.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування судами правових висновків, викладених Верховним Судом у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 638/2475/13-ц (провадження

№ 61-14906св18) та у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 502/2765/16-ц (провадження № 61-26551св18), оскільки у зазначеній справі спір розглянутий за інших фактичних обставин.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правомірно визначили характер спірних правовідносин та норми матеріального права, що підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення по суті спору, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Таким чином, Верховний Суд дійшов переконання, що суди першої та апеляційної інстанцій розглянули спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на вирішення спору та відповідний правовий результат не впливають.

Керуючись статтями 400, 401, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 24 вересня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 10 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

В. В. Яремко