Справа № 559/725/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2020 року Дубенський міськрайонний суд Рівненської області

в складі головуючого судді Ралець Р.В.

секретаря судового засідання Протас Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дубно в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком, шляхом виселення без надання іншого приміщення,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просить усунути їй перешкоди в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 із вказаного будинку без надання іншого жилого приміщення.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , який успадкувала після смерті мого чоловіка, ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Крім того, після смерті чоловіка вона також успадкувала земельну ділянку площею 0,0600 га, малоповерхова забудова, яка розташована по АДРЕСА_1 , яка належала померлому ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 178156 від 08.11.2012. Ще за свого життя, а саме 10 червня 2015 року, покійний чоловік на правах власника дозволив зареєструватися у будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , як співмешканцю дочки ОСОБА_4 . Станом на сьогоднішній день у будинку зареєстровані та фактично проживають: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , власник; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , син; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дочка; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , співмешканець дочки. Крім того, у будинку зареєстровані, але не проживають ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (онука) та ОСОБА_7 .

Конфлікти з відповідачем, а також і з самою дочкою почали виникати з початку 2019 року. відповідач почав без її відома, а згодом і явно, виносити з помешкання її майно, яке вона успадкувала після смерті чоловіка. Зникли металеві каністри, балони, риштування, зерно, інструменти, знаряддя, праці тощо. Своє право на ці речі ОСОБА_2 пояснював тим що вони частково належать її дочці. Згодом відповідач почав брати з господарського приміщення паливо, дрова які придбав її син, що працював в Чехії. На її претензії він відповідав погрозами, образами, лайкою. Згодом на її адресу в поштову скриньку почали приходити листи попередження з різних банків по заборгованості за виплату кредитів, які брав відповідач. Це Універсал банк Приватбанк, Укрсиббанк. Загалом борг складав біля 30000 гривень. В цих листа повідомлялося, що згідно рішення суду виконавча служба прийде описувати майно, ще знаходиться за її адресою: АДРЕСА_1 , де ОСОБА_2 також зареєстрований. Відповідач разом з дочкою систематично чинили відносно неї фізичне та психологічне насильство. Відповідач неодноразово нищив двері (вхідні та міжкімнатні), розбивав у них скло, погрожував фізичним насильством.

Її син повернувся з Чехії і між ним та відповідачем стався конфлікт, який закінчився нанесенням сину ОСОБА_8 тілесних ушкоджень та черговим викликом поліції, за результатами якого розпочато досудове розслідування. Вона неодноразово зверталась на службу 102 з приводу вчинення різного характеру правопорушень ОСОБА_2 14.03.2020 р. на нього був складений протокол про вчинене адміністративне правопорушення № 431031 за ст. 173 КУпАП "Дрібне хуліганство".

Вона є пенсіонером за віком, протиправна поведінка відповідача та системне вчинення по відношенню до неї насильства різного роду негативно впливає на стан її фізичного та морального здоров`я та на загальну якість життя. Відповідач не бере участі в утриманні будинку, його ремонті, оплаті житлово-комунальних послуг, спільного господарства з нею не веде, однак постійно вчиняє дії, направлені на перешкоджання користуванням нею житловим приміщенням, про які зазначалося вище. Добровільно знятися із реєстрації з її будинку та звільнити житло відмовляється, що змусило її звернутися до суду для захисту свого права власності.

Вважає, що оскільки підставою для встановлення особистого сервітуту відповідачу було волевиявлення попереднього власника будинку у поєднанні з фактом добровільного вселення відповідача до даного будинку, то факт припинення права власності на будинок за ОСОБА_3 (у зв`язку зі смертю) тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту, оскільки відповідач для власника не являється членом сім`ї, створюючи при цьому перешкоди позивачу у здійсненні ним права власності на житловий будинок.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Відповідач спільним побутом зі нею не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на її вимогу, як власника цього майна, на підставі пункту 4 частини першої, частини другої статті 406 ЦК України.

Ухвалою Дубенського міськрайонного суду від 20.05.2020 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Позивачка в судове засідання не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи. Від представника позивачки адвоката Пащука Т.С. до суду надійшло клопотання про розгляд справи без його участі та без участі позивачки, позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, показав, що проживає разом зі своєю дружиною, дочкою позивачки, за адресою: АДРЕСА_1 з жовтня 2018 року. До цього 10 років вони проживали в м. Рівне, де він працював, але після смерті тестя, зважаючи на наполегливі прохання позивачки, переїхали жити до неї. Зробили в будинку ремонт, перевезли меблі та побутову техніку. Теща оформила на себе спадщину після смерті тестя, попросила дочку відмовитись від своєї частки у спадщині на її користь. Проте, після того як вона стала власником будинку, почались постійні провокації з її сторони, наголошування, що вона власник будинку, а вони щоб вибирались. В лютому 2019 року позивачка разом зі своїм сином закрили будинок і заборонили їм туди заходити. Вони поселились у приміщення бані, де і проживають до цього часу. Проте, ОСОБА_1 продовжує їх провокувати на конфлікти, викликаючи щоразу працівників поліції. Він не має іншого житла, окрім бані яку він сам побудував і в якій проживає разом з дружиною та двома собаками породи Лабрадор. Навіть орендувати квартиру, зважаючи на наявність двох собак, вони не мають змоги. Просить відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши відповідача, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 березня 2019 року, серія ННТ № 270024 (а.с. 8).

Про це свідчить також витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 159902332 від 18.03.2019 (а.с. 9).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 березня 2019 року, серія НОМЕР_1 , ОСОБА_1 успадкувала після смерті чоловіка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , також земельну ділянку площею 0, 0600 га, малоповерхова забудова, яка розташована по АДРЕСА_1 , яка належала померлому ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 178156 від 08.11.2012 (а.с. 10, 11).

У технічному паспорті на житловий будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_1 зазначена власником (а.с. 12-18).

Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 07-01-20/1123 від 23.04.2020, у будинку по АДРЕСА_1 зареєстровані та фактично проживають: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , власник; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , син; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дочка; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зять, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (онука) та ОСОБА_7 . Про це ж свідчать записи в по господарській книзі (а.с. 19, 20-25).

Як свідчать повідомлення Дубенського ВП ГУНП в Рівненській області № 623/208/01/3-2020 від 21.01.2020 та № 3470/208/01/3-2020 від 03.04.2020, до Дубенського ВП надходили заяви щодо виникнення конфліктних ситуацій за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема: 11.09.2019, 26.11.2019, 11.12.2019, 28.12.2019, 06.01.2020, 14.03.2020, 15.03.2020, 16.03.2020 (а.с. 27, 28).

За твердженням позивачки, протиправна поведінка відповідача та системне вчинення по відношенню до неї насильства різного роду негативно впливає на стан її фізичного та морального здоров`я та на загальну якість життя. Відповідач не бере участі в утриманні будинку, його ремонті, оплаті житлово-комунальних послуг, спільного господарства з нею не веде, однак постійно вчиняє дії, направлені на перешкоджання користуванням нею житловим приміщенням. Добровільно знятися із реєстрації з її будинку та звільнити житло відмовляється.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

Згідно зі ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту.

Згідно з чч.1 та 2 ст.321 Цивільного кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що найважливішою вимогою ст.1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (рішення від 24.04.2014 у справі «Budchenko v. Ukraine», п.40,).

Відповідно до ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно з ч.3 ст.16 ЦК суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень чч.2-5 ст.13 ЦК. Тлумачення ч.3 ст.16 ЦК свідчить, що, за загальним правилом, при наявності порушення цивільного права або інтересу не допускається відмова в їх захисті. Винятком, який дозволяє відмовити в захисті цивільного права або інтересу, є недотримання чч.2-5 ст.13 ЦК.

Частиною 1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною 1 ст.156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу, а саме - подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Разом з тим згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку (його частини), вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Згідно з ч.1 ст.405 ЦК члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Саме з цієї підстави позивач просить припинити право користування відповідача житловим приміщенням, що є власністю позивача.

Між тим, чинним ЖК України передбачено забезпечення права захисту на житло громадян (ст.ст.1, 2).

Частиною 4 статті 156 ЖК України визначено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє права осіб, які були членами сім`ї власника, користуватись займаним приміщенням.

А відтак, суд не погоджується з доводами позивача про те, що відповідач втратив право користування вищевказаним житловим приміщенням, оскільки не є членом сім`ї власника, не пов`язаний спільним побутом з позивачем, а тому на вимогу останнього може бути припинено право користування житлом, оскільки такі твердження не засновані на законі.

Чинним законодавством України передбачені підстави для виселення особи із займаного нею житлового приміщення.

Відповідно до ст.157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з ч.1 ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

У п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.85 №2 судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

У постанові Верховного Суду від 22.01.2020 р. по справі № 679/1657/18 зроблено висновок, що систематичність порушення правил співжиття визначається виходячи з кількісного показника протягом необмеженого проміжку часу.

Відповідно до ст.ст.12 ч.3, 81 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано суду доказів на підтвердження передбачених законом підстав для виселення відповідача.

Окрім того, суд враховує той факт, що відповідач разом з дружиною проживає у приміщенні бані, а тому першкод у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 позивачці не створює.

Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що передбачені законом підстави для виселення відповідача відсутні.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки є безпідставними та такими, що не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 316, 319, 321, 383, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 116, 150, 156, 157 ЖК України, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 76-80, 81, 89, 141, 258-259, 263, 264, 265, 268, 273, 280-282, 354 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком, шляхом виселення без надання іншого приміщення- відмовити за безпідставністю.

Апеляційна скарга подається до Рівненського апеляційного суду через Дубенський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 28.10.2020.

Суддя: Р.В. Ралець