Справа № 204/2487/20
Провадження № 2/204/1050/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Черкез Д.Л.,

за участю секретаря судового засідання Старостенко Т.В.,

представника позивачів ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа - Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Грінюкова (Бойченко) Тетяна Миколаївна про визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду з позовною заявою, яку уточнили 27 травня 2020 року, до ОСОБА_2 , третя особа - Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Грінюкова (Бойченко) Тетяна Миколаївна, в якій остаточно просили: визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 . В обґрунтування своїх вимог позивачі вказали, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати ОСОБА_3 та бабуся ОСОБА_4 - ОСОБА_5 . У встановлений законом строк ОСОБА_3 звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенської І.Р. з заявою про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5 . У зв`язку з проведенням перевірки правоохоронними органами діяльності приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенської І.Р. видача свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері було відкладено на тривалий час. Пізніше позивачам стало відомо, що ОСОБА_6 припинила свою діяльність. З відповіді КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради позивачу ОСОБА_3 стало відомо, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 27 лютого 1998 року, виданого Державним житлово-комунальним підприємством «Південне» у 1998 році квартира АДРЕСА_2 була приватизована на чотирьох осіб: ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про що в телефонному режимі він повідомив позивача ОСОБА_4 . На момент приватизації квартири позивачу ОСОБА_3 було 6 років, а позивачу ОСОБА_4 - 1 рік. 18 березня 1998 року ОСОБА_5 , яка діяла за себе та за позивача ОСОБА_3 , який був неповнолітнім, та відповідач ОСОБА_2 , яка діяла за себе та за позивача ОСОБА_4 , яка була неповнолітньою, відчужили вищевказану квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грінюковою Т.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1427. Того ж дня, ОСОБА_5 тільки від свого імені уклала договір купівлі-продажу від 18.03.1998 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грінюковою Т.М., зареєстрований в реєстрі за № 1430, відповідно до умов якого купила квартиру АДРЕСА_1 і таким чином позбавила ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права власності на належне їм майно. За життя ні ОСОБА_5 , ні ОСОБА_2 ніколи не говорили позивачам, що вони приймали участь у приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_3 . Вважають, що при відчуженні квартири АДРЕСА_2 , частина якої була приватизована на ім`я позивачів, та купівлі квартири АДРЕСА_1 за ними повинно було бути збережено право власності на належні їм частки нерухомого майна. Між тим, при укладенні вищевказаних договорів купівлі-продажу від 18 березня 1998 року відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , які діяли в інтересах позивачів, не оформили за ними право власності на належні їм частини квартири, в результаті чого позбавили їх права власності на нерухоме майно. У зв`язку з викладеним, посилаючись як на підставу позову на ст. 321 ЦК України, позивачі звернулись до суду з даним позовом.

Представник позивачів - ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в уточненій позовній заяві.

Відповідач в судовому засіданні зазначила, що позовні вимоги вона визнає та не заперечує проти їх задоволення.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Розглянувши заяву відповідача про визнання позову, суд в судовому засіданні 16 вересня 2020 року ухвалив відмовити у прийнятті визнання відповідачем позову та продовжити судовий розгляд справи, оскільки у даній справі визнання відповідачем позову суперечить законодавству України, законні підстави для ухваленні рішення про задоволення позову відсутні, а отже і визнання відповідачем позову в даному випадку не впливає на прийняття рішення у даній справі.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено та визнавалося сторонами, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є матір`ю позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та відповідача ОСОБА_2 .

Отже, позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 є між собою рідними братом та сестрою по матері.

З пояснень сторін також встановлено, що позивач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є дочкою відповідача ОСОБА_2 , а отже позивач ОСОБА_4 є також племінницею позивача ОСОБА_3 та онукою ОСОБА_5 .

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Отже, на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України вищевказані обставини не підлягають доказуванню під час розгляду вказаної справи.

Судом також встановлено, що 27 лютого 1998 року згідно з розпорядженням (наказом) від 27 лютого 1998 року № 615-98 Державним житлово-комунальним підприємством «Південне» на ім`я ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право власності на житло, а саме на квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 15).

Згідно відповіді Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської обласної ради № 2714 від 02 березня 2020 року, в матеріалах інвентаризаційної справи за адресою: АДРЕСА_4 містяться відомості про реєстрацію права власності на частину квартири, яке було зареєстровано за ОСОБА_2 . На підставі договору купівлі-продажу від 18 березня 1998 року право власності на вищевказане нерухоме майно перейшло до іншої особи. Станом на 31.12.2012 року в матеріалах інвентаризаційної справи за адресою: АДРЕСА_3 , відсутні відомості про реєстрацію права власності за ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 14).

При цьому, на момент видачі вищевказаного свідоцтва про право власності на житло, а саме на квартиру АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були неповнолітніми.

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 18 березня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грінюковою Т.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1427, ОСОБА_5 , яка діяла за себе та за неповнолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , яка діяла за себе та неповнолітню дочку ОСОБА_4 , продали квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 16).

Також, 18 березня 1998 року згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грінюковою Т.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1430, ОСОБА_5 придбала трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 70,8 кв.м., житловою площею - 45,0 кв.м. (а.с. 17). Право власності на вказану квартиру за ОСОБА_5 було зареєстровано у Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації, записано в реєстрову книгу № 324п за реєстровим № 34 20 квітня 1998 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла у м. Санкт-Петербург, Росія, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 12 січня 2015 року Відділом реєстрації актів цивільного стану про смерть 1 Комітету по справам РАЦС Уряду Санкт-Петербурга Центральний район, актовий запис № 93 (а.с. 18).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачі зазначили, що при укладенні вищевказаних договорів купівлі-продажу від 18 березня 1998 року були порушені їх права та вони були протиправно позбавлені права власності на нерухоме майно, а тому вони просили визнати за ними право власності по ј частині квартири АДРЕСА_1 за кожним позивачем.

З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 78 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинним на момент укладення вищевказаного договору купівлі-продажу квартири, тобто станом на 18 березня 1998 року, якщо у неповнолітніх є належне їм майно, батьки управляють ним як опікуни і піклувальники без спеціального на те призначення, але з додержанням відповідних правил про опіку і піклування.

Отже, згідно вказаної вище норми батьки управляють майном дітей без спеціального на те призначення.

Таким чином, укладаючи договір купівлі-продажу квартири від 18 березня 1998 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грінюковою Т.М., зареєстрований в реєстрі за № 1427, ОСОБА_5 мала право діяти від свого імені та від імені неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , а ОСОБА_2 мала право діяти від свого імені та від імені неповнолітньої дочки - ОСОБА_4 .

Отже, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 при укладенні договору купівлі-продажу квартири діяли у відповідності до вимог діючого на той час законодавства, а продаж квартири не вимагав він них наявності будь-кого спеціального дозволу.

Під час розгляду справи стороною позивача не доведено, що вищевказаний договір купівлі-продажу було укладено ОСОБА_5 та ОСОБА_2 з порушенням вимог чинного на той час законодавства, та всупереч інтересам сім`ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження того, що укладенням ОСОБА_5 та ОСОБА_2 вищевказаних договорів купівлі-продажу від 18 березня 1998 року квартир були порушені права позивачів, які станом на 18 березня 1998 року були неповнолітніми, стороною позивачів не надано суду жодних доказів.

Як на підставу позову позивачі посилались на ст. 321 ЦК України, частина перша якої передбачає, що право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Представник позивачів у судовому засіданні на запитання суду неодноразово наголошувала, що підставою позову є загальні норми ЦК України, а саме стаття 321.

Однак, зазначені позивачами у позовній заяві підстави виключають можливість визнання за ними права власності обґрунтовуючи це загальними нормами права (статті 321 ЦКУ), та не можуть бути підставою для визнання за позивачами права власності на частину квартири АДРЕСА_1 з огляду на наступне.

Стаття 321 міститься у третій книзі цивільного кодексу України, в главі 23 «Загальні положення про право власності». Тобто, вказаною главою врегульовані загальні положення про право власності, його зміст, види, непорушність та захист такого право законом.

Слід зазначити, що підстави для набуття права власності визначені главою 24 книги третьої Цивільного кодексу України.

За загальним правилом, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦКУ).

Отже, з аналізу наведених положень вбачається, що право власності може бути набуте виключно у випадках передбачених законом, та статті 321 ЦК не передбачає можливості набуття права власності на її підставі, а лише встановлює загальні положення щодо непорушності права власності та не припустимості протиправного позбавлення осіб такого права.

Будь-яких інших підстав позову, окрім статті 321 ЦК України, позивачами у позовній заяві не зазначено.

Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Однак, посилання сторони позивачів на ст. 392 ЦК також не може бути підставою для визнання за ними права власності, оскільки вказана стаття встановлює загальні положення щодо можливості судового захисту права власності, яке кимось було порушено, не визнається або оспорюється.

За відсутності доказів протилежного з боку позивачів, суд не може дійти висновку, що позивачам належало чи мало належати на законних підставах по ј частині квартири АДРЕСА_1 .

Таким чином, суд приходить до переконливого висновку, що передбачених законом підстав для визнання за позивачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права власності на ј частину квартири АДРЕСА_1 за кожним позивачем, немає, а визначенні позивачами підстави позову не передбачають можливості визнання за ними права власності.

Підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 слід відмовити в повному обсязі у зв`язку з відсутність передбачених законом підстав для їх задоволення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки під час розгляду справи суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , то судові витрати позивачів по даній справі підлягають віднесенню на сторону позивачів.

На підставі ст.ст. 15, 16, 321, 392 Цивільного кодексу України, Кодексу про шлюб та сім`ю України та керуючись ст.ст. 2, 4, 76-81, 82, 141, 206, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа - Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Грінюкова (Бойченко) Тетяна Миколаївна про визнання права власності - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.Л. Черкез