ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 520/12674/14-ц

провадження № 61-46493св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

особа, яка подавала апеляційну скаргу, - ОСОБА_3 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Оксюта Марина Олександрівна, на постанову апеляційного суду Одеської області від 25 вересня 2018 року, прийняту колегією у складі суддів: Колеснікова Г. Я., Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу 1/2 частки квартири.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що їй та її чоловіку - ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належала квартира АДРЕСА_1 .

31 серпня 2011 року між нею та ОСОБА_3 , а також між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено два договори купівлі-продажу, за умовами яких вони продали належні їм частки квартири АДРЕСА_1 .

Позивач вказувала на те, що вказані договори купівлі-продажу укладені ними під впливом тяжких для них обставин і на вкрай невигідних умовах. Зокрема, кошти необхідні були для лікування, оскільки у 2011 році у ОСОБА_4 виявлено онкологічне захворювання, а вона з 2000 року є особою з інвалідністю I групи. Також вказувала, що належну їм квартиру вони продали її племінницям за 80 000 грн, що еквівалентно 10 000 доларів США, при цьому ринкова вартість такої квартири становила 70 000 доларів США.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Після смерті чоловіка вона у встановлений законом строк подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Також посилалась на те, що 29 лютого 2012 року договір купівлі-продажу її частки квартири, укладений з ОСОБА_3 , розірваний, а ОСОБА_2 відмовилась від укладення такого договору щодо частки квартири, придбаної у ОСОБА_4 .

З урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_4 право власності на цю частку.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2015 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 1 лютого 2016 року про виправлення описки, позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 , укладений 31 серпня 2011 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори, реєстровий № 3-1009.

У іншій частині позову відмовлено.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 4 жовтня 2016 року заочне рішення скасовано, справу призначено до судового розгляду на загальних підставах.

Останнім рішенням Київського районного суду м. Одеси від 7 вересня 2017 року, ухваленим у складі судді Калашнікової О. І., позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 , укладений 31 серпня 2011 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори, реєстровий № 3-1009.

У іншій частині позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_4 тяжко хворів і відсутність коштів на лікування змусила продати належну йому 1/2 частку спірної квартири на вкрай невигідних умовах, тому на підставі статті 233 ЦК України дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог і наявність правових підстав для визнання укладеного ОСОБА_4 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу недійсним.

Також суд, дослідивши обставини, відхилив заяву відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності і вважав, що позивач як спадкоємець першої черги звернулась за захистом своїх прав у межах позовної давності.

Щодо позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частку квартири в порядку спадкування після ОСОБА_4 , суд першої інстанції вважав, що такі вимоги задоволенню не підлягають, оскільки порядок прийняття спадщини і отримання відповідного свідоцтва про право власності передбачені в Книзі Шостій ЦК України і позивач, реалізуючи права спадкоємця, подала до нотаріальної контори заяву при прийняття спадщини.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 25 вересня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка участі у справі не брала, задоволено частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 7 вересня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд посилався на те, що правом оспорювати правочин у судовому порядку наділені сторони правочину, однак ОСОБА_1 такою не є. Крім того, встановивши, що 9 липня 2011 року ОСОБА_4 склав заповіт, за яким належне йому майно заповів ОСОБА_3 , яка участі у справі не брала, дійшов висновку про вирішення питання про її права, свободи, інтереси та обов`язки і, як наслідок, відмовив у задоволенні позову.

Суд апеляційної інстанції також вказав на те, що на стадії апеляційного перегляду суд позбавлений процесуальної можливості залучати до участі у справі нових учасників судового процесу і роз`яснив позивачу право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів з правильно визначеним складом учасників судового процесу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Оксюта М. О., подала до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила постанову апеляційного суду Одеської області від 25 вересня 2018 року скасувати і залишити в силі рішення Київського районного суду м. Одеси від 7 вересня 2017 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що постанова апеляційного суду ухвалена з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник вказував на невстановлення судом апеляційної інстанції фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, ненадання належної оцінки зібраним у справі доказам, зокрема, показам свідків, що, на думку заявника, призвело до неправильного вирішення справи.

Апеляційний суд, на її думку, скасував рішення суду першої інстанції виключно з підстав порушення судом норм процесуального права, однак заявник вважає, що матеріальні норми права мають переважне значення порівняно з процесуальними, а тому судове рішення не може бути скасовано лише з підстав порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Також зазначала, що предметом спору у даній справі є визнання недійсним договору купівлі-продажу 1/2 частки квартири, стороною якого є ОСОБА_2 , а тому вказане судове рішення не порушує прав та законних інтересів ОСОБА_3 .

Крім того, з витребуваної судом спадкової справи вбачається, що ОСОБА_3 як спадкоємець за заповітом після ОСОБА_4 до Третьої одеської державної нотаріальної контори до березня 2018 року із заявою про прийняття спадщини не зверталась, тобто на день ухвалення судом першої інстанції рішення ОСОБА_3 не входила до кола спадкоємців.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , апеляційний суд зазначеного не врахував, як і не врахував того, що спірна квартира є єдиним житлом позивача, яка є особою з інвалідністю I групи і після укладення договору купівлі-продажу позивач та її чоловік продовжували проживати у спірній квартири, оскільки фактично коштів від продажу цієї квартири вони не отримували.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 2 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 10 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з 12 квітня 1968 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі.

На підставі свідоцтва про право власності, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради 3 вересня 1997 року № 3011, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності у рівних частках належала квартира АДРЕСА_2 .

31 серпня 2011 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 за нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу відчужили квартиру АДРЕСА_2 ; ОСОБА_4 продав належну йому 1/2 частку квартири ОСОБА_2 за 40 000 грн, а ОСОБА_1 - ОСОБА_3 за таку ж суму. 23 вересня 2011 року ОСОБА_2 здійснила державну реєстрацію права власності на 1/2 частку зазначеної квартири.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є племінницями ОСОБА_1 .

Крім зазначеного, судом апеляційної інстанції встановлено, що 9 липня 2011 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким усе належне йому майно заповідав ОСОБА_3 . Заповіт посвідчено державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори.

З довідки головного лікаря Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний онкологічний диспансер Одеської обласної ради» № 1042 від 18 листопада 2016 року, апеляційний суд встановив, що ОСОБА_4 страждав на онкологічне захворювання, і проходив лікування у цій установі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Із спадкової справи суд встановив, що до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після ОСОБА_4 звернулись: непрацездатна вдова - ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , а також дочка ОСОБА_4 - ОСОБА_5 .

Також апеляційним судом встановлено, що 29 лютого 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 нотаріально посвідчили договір про розірвання укладеного ними 31 серпня 2011 року договору купівлі-продажу 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 .

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460 IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 5 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України у тій же редакції Кодексу).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, визнання правочину недійсним (пункти 1, 2 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частина третя статті 215 ЦК України передбачає, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною першою статті 233 ЦК України визначено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин, про визнання якого недійсним ставиться питання за статтею 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним за статтею 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину.

Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.

Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі приписів статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

Переглядаючи справу, апеляційний суд з довідки головного лікаря Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний онкологічний диспансер Одеської обласної ради» № 1042 від 18 листопада 2016 року встановив, що лікування онкологічного захворювання ОСОБА_4 здійснювалось на безоплатній основі за рахунок бюджетних коштів.

Така обставина спростовує доводи позивача про те, що договір купівлі-продажу укладений у зв`язку з необхідністю оплати лікування ОСОБА_4 .

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що позивач обґрунтовувала право на оспорювання договору успадкуванням майна ОСОБА_4 і, встановивши зазначені обставини, а також те, що суд першої інстанції вирішив питання про права та обов`язки спадкоємця ОСОБА_4 за заповітом - ОСОБА_3 , яка не брала участі у справі, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на неодержання ОСОБА_4 грошей за оспорюваним договором купівлі-продажу не має правового значення, враховуючи предмет та підстави позову; крім того, таке посилання суперечить обґрунтуванню позову, що зводилося до продажу частки у квартирі за заниженою ціною з метою якнайшвидшої оплати лікування ОСОБА_4 .

Доводи касаційної скарги про невстановлення апеляційним судом фактичних обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення, та ненадання належної оцінки зібраним у справі доказам, а також показам свідків касаційний суд відхиляє, оскільки встановлені апеляційним судом обставини, мотиви відмови у задоволенні позову та результати оцінки доказів апеляційний суд повно відобразив у судовому рішенні.

Відхиляє касаційний суд і доводи щодо того, що судове рішення не може бути скасовано лише з підстав порушення судом норм процесуального права, оскільки частиною другою статті 389 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Отже порушення судом норм процесуального права є окремою підставою для оскарження судового рішення і, відповідно, самостійною підставою для його скасування.

Твердження про те, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції не вирішено питання про права та обов`язки ОСОБА_3 , оскільки предметом спору є визнання недійсним договору купівлі-продажу частки квартири, сторонами якого є ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , касаційний суд вважає безпідставними з огляду на наступне.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанцій, де врегульовано порядок і підстави апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання апеляційної скарги, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної статті право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках.

Обґрунтовуючи незаконність рішення суду першої інстанції, ОСОБА_3 , яка не брала участі у справі, вказувала на невстановлення судом першої інстанції всіх фактичних обставин справи, які мають значення для її вирішення, зокрема, те, що вона є спадкоємцем майна ОСОБА_4 за заповітом, що було відомо суду першої інстанції, проте до участі у справі її не залучено.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_3 звернулась до Третьої одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_4 , тому дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції може вплинути на права, свободи і інтереси ОСОБА_3 .

Таким чином, переглядаючи справу, апеляційний суд надав належну оцінку доводам апеляційної скарги, перевіривши докази, на які заявник посилалась, та дійшов правильного висновку про вирішення судом першої інстанції питання про права та обов`язки спадкоємця за заповітом.

При цьому апеляційний суд врахував, що право на оспорювання договору купівлі-продажу ОСОБА_1 мотивувала саме успадкуванням нею як спадкоємцем першої черги та непрацездатною дружиною майна ОСОБА_4 .

Безпідставними касаційний суд вважає і твердження заявника про позбавлення її, особи з інвалідністю, єдиного житла.

Вирішуючи справу, суди попередніх інстанцій встановили, що 29 лютого 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладений нотаріально посвідчений договір про розірвання договору купівлі-продажу 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 , укладений 31 серпня 2011 року. За таких обставин у власності позивача є 1/2 частка вказаної квартири, а іншою часткою цієї квартири за життя розпорядився ОСОБА_4 .

Наведені у касаційній скарзі інші доводи фактично зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлених обставин справи та зводяться виключно до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте в силу вимог статті 400 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Таких порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов?язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов?язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання виконання судом обов?язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи.

Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки апеляційний суд ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статями 400, 410 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, статтею 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Оксюта Марина Олександрівна, залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Одеської області від 25 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. О. Кузнєцов В. С. Жданова С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов