КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/9700/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Мостової Г.І.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 серпня 2015 року (суддя Цимбал І.К.) у цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановила:

у листопаді 2014р. позивач звернувся до суду з позовом та з урахуванням заяви про зміну предмету позову та уточнення позовних вимог, просив стягнути з відповідача заборгованість за договорами позики у розмірі 1 837 700грн та судові витрати.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що в період з січня 2011 року по березень 2014 року з відповідачем були укладені договори безпроцентної позики, відповідно до яких відповідач отримав поворотну фінансову допомогу на загальну суму 1 837 700грн та зобов`язувався повернути грошові кошти у строк, зазначений в п. 4.1 договорів.

Позивач посилався на те, що грошові кошти були перераховані на розрахунковий рахунок відповідача, підтвердженням чого є платіжні доручення із зазначенням в призначенні для перерахування договорів №1 від 18.01.2011, №5 від 06.04.11, №8 від 05.07.11, №11 від 05.08.11, №12 від 01.09.11, №14 від 04.10.2011 року, №17 від 04.11.11, №22 від 06.12.11, №23 від 12.12.2011, №26 від 06.01.12, №2 від 02.02.12, №6 від 06.03.12, №8 від 02.04.12, №10 від 04.05.12, №13 від 26.06.12, №14 від 02.07.12, №18 від 03.08.12, №22 від 11.10.12, №24 від 02.11.12, №27 від 12.12.12, №1 від 03.01.13, №6 від 01.02.13, №11 від 01.04.2013, №18 від 25.06.13, №20 від 16.07.13, №23 від 09.08.13, №26 від 03.09.13, №31 від 01.11.13, №36 від 02.12.13, №4 від 13.01.14, №5 від 03.02.14, №10 від 13.03.14, довідка ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» від 7 листопада 2014р., виписки по особовим рахункам № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 в ПАТ «Міський комерційний банк» та виписка по особовому рахунку № НОМЕР_3 в АТ «УкрСиббанк». Однак, відповідач у визначений договорами строк грошові кошти не повернув, строк повернення позики не продовжив, тому наявна заборгованість підлягає стягненню у примусовому порядку.

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 10 серпня 2015 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Лізинг інформаційних

технологій» заборгованість у розмірі 1 837 700грн та судові витрати у розмірі 3 654грн.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 17 жовтня 2017 року заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Дарницькогорайонного суду міста Києва від 10 серпня 2015 року залишено без задоволення.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 27 серпня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено, заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 серпня 2015 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 11 червня 2020 року касаційну скаргу ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» задоволено частково, постанову Апеляційного суду міста Києва від 27 серпня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача вважав, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, оскільки загальна сума позики, яку мав отримати відповідач становить 1 846 700грн, надані позивачем копії платіжних доручень є неналежними доказами отримання відповідачем коштів, так як не містять відомостей про дату та час проведення платежу та не є первинними документами бухгалтерського обліку.

Крім того, представник відповідача зазначав, що отримані відповідачем кошти були в повному обсязі та своєчасно повернуті позивачу шляхом внесення готівки в касу позикодавця, проте оскільки ОСОБА_1 був директором підприємства, він не зберігав корінці прибуткових касових документів, тому було заявлено клопотання про витребування у позивача касової книги підприємства за період 2011-2014 роки, записи в якій можуть підтвердити своєчасне повернення наданої фінансової допомоги. Однак заявлене клопотання суд першої інстанції проігнорував.

Відповідач та його представник, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.217, 230, 231 т.4), двічі у судове засідання не з`явилися, 14 вересня 2020 року відповідач подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи до завершення строку дії карантину та продовження строку розгляду апеляційної скарги.

Згідно ст. 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

У виняткових випадках за клопотанням сторони з урахуванням особливостей розгляду справи суд апеляційної інстанції може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє відповідну ухвалу.

Відповідно до пункту 3 розділу ХІІ ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Отже вказана норма процесуального Кодексу, на яку посилається відповідач, не передбачає можливості продовження строку розгляду справи на час дії карантину.

Посилання відповідача на абзац другий зазначеного пункту є безпідставним, так як він визначає можливість продовження процесуального строку, встановленого судом, а строк розгляду апеляційної скарги встановлений Законом.

Крім того, відповідачем у клопотанні не зазначено, як саме дія карантину, встановленого на час розгляду справи 15 вересня 2020 року, перешкоджає йому у можливості з`явитися у судове засідання або направити для участі у апеляційному розгляді його представника.

При цьому, клопотання було подано особисто відповідачем 14 вересня 2020 року до канцелярії суду, а з матеріалів справи вбачається, що представник відповідача - адвокат Кабанов В.І. 9 вересня 2020 року знайомився з матеріалами справи у приміщенні апеляційного суду, що свідчить про відсутність перешкод у відповідача та представника відповідача, пов`язаних із дією карантину, з`явитися у судове засідання.

Будь-яких інших причин, з яких відповідач та його представник не з`явилися у судове засідання, повідомлено суду не було, тому причини неявки відповідача та його представника колегією суддів визнані неповажними і на підставі ст. 372 ЦПК України суд розглянув справу у відсутність відповідача та його представника.

Колегія судів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_3 , який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що у період з січня 2011 року по березень 2014 року між ПрАТ «Лізинг ІТ» та ОСОБА_1 укладалися письмові договори безпроцентної позики, за умовами яких позивач надав відповідачу поворотну фінансову допомогу на загальну суму 1 837 700грн, а відповідач зобов`язувався повернути отримані грошові кошти у строк, який зазначений в пункті 4.1 договорів.

Грошові кошти були перераховані у безготівковій формі на розрахунковий рахунок відповідача, що підтверджується копіями платіжних доручень та виписками з банкового рахунку позивача.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що отримані грошові кошти відповідачем у визначені договорами строки повернені не були.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру

є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Позивачем суду першої інстанції надані копії договорів безпроцентної позики та документи, які підтверджують перерахування на рахунок відповідача грошових коштів, розмір яких визначений у договорах.

Під час розгляду справи судом першої інстанції та апеляційним судом відповідач не заперечував укладення договорів безпроцентної позики та отримання грошових коштів, а відтак позивач довів своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Доводи апеляційної скарги, що надані позивачем копії платіжних доручень не є належними доказами перерахування грошових коштів на рахунок відповідача, так як реквізити рахунку, зазначені у платіжних дорученнях, відсутні у договорах безпроцентної позики, а між сторонами не укладені додаткові угоди, які б визначали напрямок перерахування поворотної фінансової допомоги та встановлювали чіткі та безспірні реквізити позичальника, як отримувача коштів, колегія суддів вважає безпідставними, так як у пункті 3 договорів сторони визначили порядок надання позики (у безготівковому порядку на поточний рахунок або шляхом видачі готівки позичальнику), а у пункті 8 договорів «Реквізити і підписи сторін» зазначений номер розрахункового рахунку ОСОБА_1 і саме на цей рахунок позивачем перераховували грошові кошти у безготівковій формі.

Перерахування грошових коштів на рахунок відповідача підтверджено не тільки копіями платіжних доручень, а і банківськими виписками із рахунку позивача.

Крім того, під час судового розгляду, відповідач не заперечував, що отримав 1 837 700грн поворотної фінансової допомоги. Вказана обставина не заперечувалася представником відповідача у апеляційній скарзі.

Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов`язань та закріплює основний принцип виконання зобов`язань - принцип належного виконання, що стосується як суб`єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527 -545 ЦК України).

За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов`язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання,

несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Таким чином, саме відповідач повинен надати докази у підтвердження виконання зобов`язання по поверненню позики.

Разом з цим, ні до заяви про перегляд заочного рішення, ні до апеляційної скарги відповідачем не було надано докази повного або часткового повернення грошових коштів за договорами безпроцентної позики, які були укладені ним з позивачем.

Доводи апеляційної скарги, що доказом повернення грошових коштів є касова книга товариства, у якій були зроблені відмітки про внесення ОСОБА_1 на рахунок позивача грошових коштів, яка безпідставно не була витребувана судом першої інстанції, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, так як під час повторного апеляційного розгляду представник позивача пояснив, що після свого звільнення з посади директора товариства, ОСОБА_1 документи товариства, у тому числі і касову книгу, керівництву товариства не передав.

Оцінюючи наявний у матеріалах справи додаток до акта перевірки податковою службою від 09 листопада 2012 року № 928-22-3-33149830 «Про результати планової виїзної перевірки ПАТ «Лізинг інформаційних технологій», згідно якого ОСОБА_1 повернуто 1 157 600грн за період з 31 грудня 2011 року по 06 липня 2012 року, колегія суддів вважає, що він не є належним та достатнім доказом виконання відповідачем обов`язку по поверненню отриманої від позивача позики, оскільки з акту перевірки вбачається, що вона проводилася з питань дотримання вимог податкового законодавства та іншого законодавства товариством, і повернення ОСОБА_1 позики не було предметом перевірки.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зміст акту податкової служби не містить посилань на перевірку касової книги товариства та зазначення документів, на підставі яких був складений додаток до акту, а відтак вказаний документ не є належним доказом у підтвердження повернення ОСОБА_1 , позики.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, апеляційна скарга не містить посилань на порушення судом норм процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів вважає, що правових підстав для скасування рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення, заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 серпня 2015 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 вересня 2020 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Г.І. Мостова