ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5391/20 Справа № 2-2268/11 Суддя у 1-й інстанції - Бойко О. М. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2020 року про скасування заходів забезпечення позову, -

в с т а н о в и л а:

18 жовтня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про скасування заходів забезпечення позову, вжитих в рамках вказаної справи, а саме арешту житлового будинку АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що даний житловий будинок є виключно його особистою приватною власністю.

Наполягав на тому, що він не є учасником вищевказаної справи і не є боржником перед позивачем ОСОБА_1 , втім майно належить йому.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2020 року заяву ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову, вжитих по цивільній справі, задоволено. Скасовано заходи забезпечення позову, застосовані відповідно до ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 липня 2010 року по справі №2-3186/10 року в частині накладення арешту на житловий будинок АДРЕСА_1 . Скасовано заходи забезпечення позову, що вжиті ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 20 липня 2010 року по справі №2-5997/10 в частині накладення арешту на житловий будинок АДРЕСА_1 та заборони комунальному підприємству Дніпропетровського району «Бюро технічної інвентаризації» робити будь-які зміни в електронному Реєстрі прав власників нерухомого майна щодо житлового будинку АДРЕСА_1 . Знято арешт з житлового будинку АДРЕСА_1 , що накладений на підставі ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 липня 2010 року по справі №2-3186/10. Знято арешт з житлового будинку АДРЕСА_1 та скасувано заборону комунальному підприємству Дніпропетровського району «Бюро технічної інвентаризації» робити будь-які зміни в електронному Реєстрі прав власників нерухомого майна щодо житлового будинку АДРЕСА_1 , що накладені на підстав ухвали Київського районного суду м.Одеси від 20 липня 2010 року по справі №2-5997/10.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2020 року скасувати, у задоволені заяви ОСОБА_2 відмовити, зазначаючи, що ухвала суду винесена з порушенням норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що під час вирішення даного питання суд першої інстанції не взяв до уваги те, що будинок, на момент накладання на нього арешту, з метою забезпечення позову, був спільною власністю подружжя, ОСОБА_2 не був та не є учасником даної справи, а тому не може порушувати питання про скасування заходів забезпечення позову.

24 квітня 2020 року ОСОБА_2 надав відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, просив залишити її без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

24 квітня 2020 року ОСОБА_2 подав клопотання про закриття апеляційного провадження з огляду на те, що позивач є громадянином Федеративної Республіки Німеччини, а апеляційну скаргу від його імені підписано адвокатом, до апеляційної скарги долучено виключно ордер на надання правничої допомоги, в той час коли двосторонніх міжнародних угод між Україною та Федеративною Республікою Німеччина ратифіковано не було, а тому адвокат Глазов О.В. не має право на підписання апеляційної скарги.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України передбачено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звернутися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Відповідно до частин першої, статті 60 ЦПК України представником в суді може бути адвокат або законний представник.

Повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами: довіреністю фізичної або юридичної особи; свідоцтвом про народження дитини або рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи охоронцем спадкового майна.

Довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або, у визначених законом випадках, іншою особою.

Відповідно до частини першої ст.26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до ч.4 ст.62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні даного клопотання та звертає увагу на те, що окрім ордеру на підтвердження повноважень адвоката Глазова О.В., в матеріалах справи міститься нотаріально посвідчена довіреність з апостилем (т.5 а.с.253-255).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, у липні 2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про розірвання договору позики та стягнення коштів, в якому, з урахуванням уточнень, просив розірвати договір позики, який укладений 10 березня 2009 року між ним та відповідачкою, стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 2 176 320 грн. та 489 405 грн. У серпні 2011 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики від 04 червня 2008 року як фіктивний.

В рамках даної справи за об`єднаними позовами, на підставі відповідної ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 липня 2010 року та ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 20 липня 2010 року в порядку забезпечення позову було накладено арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Зокрема, виходячи зі змісту вищевказаних ухвал судів про забезпечення позову, підставою для накладення арешту на житловий будинок АДРЕСА_1 було належність на праві власності даного будинку колишньому чоловіку ОСОБА_2 нібито на праві спільної сумісної власності з відповідачкою ОСОБА_3 і відповідно наявності частки останньої (боржника) у вказаному житловому будинку, при цьому судами забезпечено позовні вимоги ОСОБА_1 виключно до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договорами позики.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2011 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договору та стягнення коштів відмовлено у повному обсязі. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору позики від 04 червня 2008 року недійсним як фіктивний задоволено. Визнано договір позики від 04 червня 2008 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 недійсним як фіктивний.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2011 року скасовано та постановлене нове рішення. Позов ОСОБА_1 задоволено частково та розірвано договір позики від 10 березня 2009 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2 143 279 грн. на відшкодування боргу, 1 700 грн. судовий збір та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним відмовлено.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Скасування заходів забезпечення позову належить відрізняти від скасування ухвали про забезпечення позову. Різниця полягає в тому, що заходи забезпечення позову скасовуються судом, який їх застосував, якщо відпали підстави, з якими закон пов`язує можливість застосування таких заходів.

Згідно з ч.1 ст.158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Відповідно до ч.7 ч.8 ст.158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Судове рішення за своєю суттю охороняє права, свободи та законні інтереси громадянина та виконання рішення суду є завершальною стадією судового провадження, що є невід`ємною частиною права на справедливий суд.

Колегія суддів звертає увагу на те, що під час вирішення питання про скасування заходів забезпечення позову суд першої інстанції вірно встановив обставини даної справи.

Встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що 17 вересня 2019 року Дніпровський апеляційний суд, при розгляді цивільної справи №175/3659/14-ц за поданням державного виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_2 та скасував ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2018 року і відмовив в задоволенні подання державного виконавця Дніпропетровського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Зокрема, дане подання державним виконавцем було подано з метою забезпечення виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2012 року саме по справі №2-2268/11 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суми боргу.

У вказаній постанові апеляційний суд встановив, що згідно договору від 16 вересня 2010 року про поділ майна, придбаного як спільна сумісна власність подружжя, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 будинок та земельна ділянка по АДРЕСА_1 , що придбані в період шлюбу і оформлені на ім`я ОСОБА_2 є його особистою приватною власністю. Також рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2013 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору про поділ майна подружжя недійсним відмовлено і дане рішення набрало законної сили.

Тобто судовим рішенням, яке набрало законної сили та не може бути поставлене під сумнів, встановлено, що майно, на яке накладено арешт в рамках забезпечення позову у даній справі, не належить відповідачу ОСОБА_3 .

Скасування заходів забезпечення позову в цій справі не порушує прав позивача ОСОБА_1 , оскільки майно, на яке накладено арешт, не належить відповідачу, воно не є об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановленому законом.

Згідно із частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що ОСОБА_2 не може порушувати питання про скасування заходів забезпечення позову, оскільки він не сторона у даній справі, колегією суддів відхиляються, оскільки саме він є власником майна, що встановлено судовими рішеннями, які набрали законної сили.

Інших порушень процесуального права, які могли б призвести до скасування ухвали суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції не встановлено.

З урахування наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими, а тому не має підстав для її задоволення.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2020 року про скасування заходів забезпечення позову залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.