Деснянський районний суд м.Києва в складі:
головуючого судді: Панченко О.М.
при секретарі: Чехун Ю.В.
за участю позивачки: ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
04.11.2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що шлюб між нею та відповідачем було зареєстровано 14.05.1986 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 від шлюбу народилася донька ОСОБА_3 . На підставі свідоцтва про право власності на житло, яке було видане 22.10.1997 року Відділом приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної ради за №3831, квартира АДРЕСА_1 була приватизована на неї, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних долях. На підставі договору міни, що був укладений між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_1, останні стали власниками квартири АДРЕСА_2 . 01.03.2000 року їх право власності на дану квартиру було зареєстровано в Київському БТІ. На підставі договору дарування частини квартири від 10.02.2001 року ОСОБА_2 подарував позивачці свою 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 . Отже, позивачці належить на праві власності 2/3 частини спірної квартири, а її донці третій особі 1/3 частина вищезазначеної квартири. 08.12.2005 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано, а з січня 2018 року відповідач у спірній квартирі не проживає, залишив її добровільно, забравши усі свої речі, витрат щодо утримання майна він не несе. Реєстрація місця проживання фактично відсутнього тривалий час відповідача за спірною адресою змусило позивачку звертатись до суду з вказаним позовом, у якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою.
Ухвалою суду від 11.11.2019 р. відкрито провадження за даним позовом з призначенням справи до підготовчого судового засідання.
Протокольною ухвалою суду від 20.12.2019 р. розгляд справи призначено по суті.
Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, та просила суд винести рішення про задоволення позову, проти заочного розгляду справи не заперечувала.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про день і час розгляду справи повідомлявся належним чином за зареєстрованим місцем його проживання, про причини неявки суд не повідомив. Відзив на позов, відповідач не подав.
Третя особа у справі в судове засідання не з`явилася, надіславши до суду заяву в якій просить проводити судовий розгляд без її присутності.
Суд, відповідно до ст.ст. 223, 280, 281 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів у відсутність відповідача, оскільки його неявка не перешкоджає постановленню заочного рішення, проти чого не заперечувала позивачка.
Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Матеріалами справи встановлено, що позивачка та відповідач у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.05.1986 року по 08.12.2005 року. (а.с. 9-10).
Від зареєстрованого шлюбу мають доньку ОСОБА_3 .
На підставі свідоцтва про право власності на житло, яке було видане 22.10.1997 року Відділом приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної ради за №3831, квартира АДРЕСА_1 була приватизована на неї, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних долях. (а.с. 5).
На підставі договору міни, що укладений був між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_1, останні стали власниками квартири АДРЕСА_2 . (а.с. 6).
01.03.2000 року їх право власності на дану квартиру було зареєстровано в Київському БТІ. На підставі договору дарування частини квартири від 10.02.2001 року ОСОБА_2 подарував позивачці свою 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 . (а.с. 7). Отже, позивачці належить на праві власності 2/3 частини спірної квартири, а її донці третій особі 1/3 частина вищезазначеної квартири.
Як зазначила в судовому засіданні позивачка у справі, з січня 2018 року відповідач у спірній квартирі не проживає, залишив її добровільно, забравши усі свої речі, витрат щодо утримання майна він не несе, що підтверджується також актом ЖЕД 310, який містяться в матеріалах справи (а.с. 8).
Відповідно до п.1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
З положень ст. 317 ЦК України вбачається, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує.
Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Положеннями статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
За ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим приміщенням у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно з ч.3 ст.12 , ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення по справі і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідач не звертався до суду з вимогою про продовження строку на відсутність у спірній квартирі.
Вище викладені обставини свідчать про те, що відповідач не проживає у квартирі за місцем реєстрації без поважних причин тривалий час.
Суду не надані докази, які б свідчили про те, що відповідач не проживає в спірній квартирі понад дванадцять місяців з поважних причин. Він виїхав із спірної квартири добровільно, ніяких перешкод у користуванні спірним житлом з боку позивачки відповідачу не чинилися.
Приймаючи до уваги викладене, враховуючи той факт, що відповідач без поважних причин понад дванадцять місяців в квартирі не проживає, суд визнає вимоги позову обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 768.40 грн., оскільки позивачка від сплати такого звільнена.
Керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 77, 81, 259, 263, 264, 265, 280 ЦПК України, суд,
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду в 30-денний строк з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя