Дата документу 28.12.2020
Справа № 320/3383/18
Провадження № 2/320/176/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2020 року Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі: головуючого судді Горбачової Ю.В.

з секретарем с/з Мазуріною О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у загальному позовному провадженні в м. Мелітополі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Діденко Володимир Євгенович до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання угод недійсними,

ВСТАНОВИВ:

Позивач в інтересах якого на підставі ордеру на надання правової допомоги серія ЗП № 040904 від 09.01.2018 діє адвокат Діденко Володимир Євгенович, звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання угод недійсними, в якому з урахуванням уточнень просить: визнати недійсним договір дарування Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 укладений 10 березня 2017 року посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Бондарь Т.І. № 688 та визнати недійсним договір дарування Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 укладений 14 березня 2017 року посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Бондарь Т.І. № 719.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що в провадженні Мелітопольського міськрайонного суду перебуває цивільна справа за його позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. При поданні позову до суду ним було оформлено і подано також заяву про забезпечення позову в якій він просив накласти арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 . Ухвалою судді Мелітопольського міськрайонного суду від 3.03.2017 року заяву про забезпечення позову в частині накладення арешту на житловий будинок було задоволено. Відповідно до відомостей, що містять в Єдиному державному реєстрі судових рішень на сторінці www.reyestr.court.gov.ua/Review/65084354 ухвалу про забезпечення позову по справі № 320/1405/17-ц було оприлюднено 09.03.2017 року. Однак, 10.03.2017 року, відповідачами було укладено і нотаріально посвідчено договір дарування 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . 14.03.2017 року між відповідачами було укладено і нотаріально посвідчено договір дарування 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_3 є дружиною відповідача ОСОБА_2 , а при укладені та посвідчені договорів відповідач ОСОБА_2 приховав від нотаріуса відомості щодо накладення арешту на житловий будинок. Таким чином, вважає, що укладені між відповідачами договори є удаваними угодами без наміру створити дійсні юридичні наслідки, а укладені з метою ухилитись від виконання майбутнього рішення суду по справі. Так, по справі де вживались заходи забезпечення позову, справа № 320/3383/18, 23 березня 2018 року ухвалено рішення про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , заборгованості в розмірі 440 312 грн., за договором позики та судові витрати в розмірі 4 727 грн. Таким чином, укладені відповідачами угоди є такими, що суперечать закону, порушують публічний порядок, так які спрямовані на порушення його конституційних прав на забезпечення виконання рішення суду та є фіктивними. Також фіктивність намірів відповідачів підтверджується відповіддю на запит судді з якої вбачається, що крім 1/2 частки будинку, 10.03.2017 року відповідач ОСОБА_2 переоформив на свою дружину і належний йому автомобіль. Тому, позивач вимушений звернутись до суду із вказаним позовом.

Від представника відповідачів до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідачі позовні вимоги не визнають та просять відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що в провадженні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області знаходиться цивільна справа № 320/3383/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та

ОСОБА_3 , про визнання угод недійсними. З позовними вимогами ОСОБА_1 не погоджуються, тому заперечують щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову. Вважають, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав: позивач, мотивуючи свої вимоги щодо недійсності спірних договорів, посилається на норми статей 203, 215, ч.1 ст.219 та 234 ЦК України та вказує на те, що спірні правочини були укладений між сторонами з метою уникнення виконання майбутнього судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 боргу, а тому вважає, що спірні договори є удаваними угодами без наміру створення дійсних юридичних наслідків. Однак, ці твердження є хибними оскільки грунтуються на припущеннях позивача і не підкріплюються жодним належним та допустимим доказом. Проте, позивачем не надано жодних доказів вчинення фіктивного правочину з обох сторін та на підтвердження умислу відповідачів на укладення договорів дарування без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися, оскільки реєстрація права власності на спірний будинок за ОСОБА_3 вже свідчить про реальність настання правових наслідків правочину. Посилання позивача на те, що оспорювані правочини вчинені з метою ухилення від виконання майбутнього рішення суду в порушення вимог ухвали про забезпечення позову, не заслуговують на увагу, оскільки позивачем не надано жодного доказу на підтвердження факту обізнаності ОСОБА_2 на час вчинення спірних правочинів, щодо наявності в провадженні Мелітопольського мієькрайонного суду Запорізької області справи за позовом ОСОБА_1 до нього, про стягнення боргу та існування ухвали про забезпечення позову від 03.03.2017 року. Позивачем не надано належних і допустимих доказів того, що правочини вчинені відповідачами з порушенням норм діючого законодавства та при їх укладенні сторонами не дотримано вимог, встановлених у статтях 203, 215, 234 ЦК України, що є його процесуальним обов`язком в силу статей 12 та 81 ЦПК України. Замість цього, позивач в якості доказу викладених ним припущень, посилається на додані до позову документи, які лише підтверджують факт існування ухвали суду від 03.03.2017 року та підтверджують факт вчинення правочинів, які мають реальні правові наслідки. При цьому, на час укладення спірних договорів подароване майно під арештом не знаходилось, а наявність грошового зобов`язання ОСОБА_2 перед позивачем за розпискою, не є безумовною підставою для обмеження розпорядження ОСОБА_2 належним йому нерухомим майном. Крім того, на момент посвідчення спірних договорів, будь-яких обтяжень в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не було зареєстроване, тому нотаріус правомірно вчинив відчуження цього майна. Наведені обставини, спростовують доводи позивача щодо фіктивності спірних договорів, а відтак підстав для визнання їх недійсними - відсутні. Тому в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про визнання угод недійсними слід відмовити.

У судове засідання сторони не з`явились.

Від представника позивача адвоката Діденко В.Є. надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують, на їх задоволенні наполягають з підстав, зазначених у позові.

Від представника відповідачів адвоката Алексеєнка В.П. надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги не визнають у повному обсязі з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені наступні обставини.

Ухвалою Мелітопольського міськрайоного суду Запорізької області від 03 березня 2017 року по справі № 320/1405/17-ц заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено частково. Накладено арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 . В задоволенні іншої частини заяви відмовлено /а.с.6/.

10.03.2017 року між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Бондарь Т.І., що підтверджується копією інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна /а.с.10/ та копією договору /а.с.70-71/.

14.03.2017 року між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір дарування Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Бондарь Т.І., що підтверджується копією інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна /а.с.9/ та копією договору /а.с. 69/.

Згідно актуальної інформації про державну реєстрацію обтяжень від 05.01.2018 року, 28.03.2017 року накладено арешт на нерухоме майно: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі ухвали Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області № 320/1405/17-ц, особа, майно/права якої обтяжуються: ОСОБА_2 /а.с.10/.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) та визнання правочину недійсним, якою може бути підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад , підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають, заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Таким чином суд, оцінюючи встановлені обставини, вбачає підстави для задоволення позовних вимог, оскільки відповідач ОСОБА_2 , будучи достовірно обізнаним про пред`явлені до нього майнові вимоги про повернення суми боргу з боку позивача ОСОБА_1 та про існування вимог останнього про забезпечення позову, зловживаючи своїми правами, вжив умисних дій, щоб позбутися права власності на належний йому житловий будинок АДРЕСА_1 і таким чином уникнути подальшої можливості звернення стягнення на даний об`єкт нерухомості. А тому, укладені саме з цією метою договори дарування, якими ОСОБА_2 подарував своїй дружині, ОСОБА_3 , частками (по Ѕ) вищевказаний будинок, суд вважає фіктивними, оскільки вони були вчинені з метою приховування справжніх намірів учасників правочину.

Посилання відповідачів на те, що на момент укладення договорів дарування ухвала суду про накладення арешту ще не була оприлюднена, не має правового значення, оскільки за змістом статті 153 ЦПК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, ухвала про забезпечення позову виконується негайно, а її оскарження не зупиняє виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи. Саме про це зазначає Верховний Суд у своїй постанові від 30 жовтня 2019 року по справі № 320/2617/17 (провадження№61-37380св18).

На підставі викладеного та враховуючи, що у відповідності до статті 234 ЦК України фіктивний правочин визнається судом недійсним, суд вважає позовні вимоги законними та обгрунтованими, а тому вони підлягають задоволенню. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Керуючись ст.ст. 76-81, 258, 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 202, 228, 230, 234, 717 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Діденко Володимир Євгенович до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання угод недійсними задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 10 березня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Бондарь Т.І. за № 688.

Визнати недійсним договір дарування Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 14 березня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Бондарь Т.І. за № 719.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов`язки мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений 13 січня 2021 року.

СУДДЯ: Ю.В. Горбачова