Справа № 507/723/20
Провадження № 2/507/350/2020
Номер рядка звіту 71
"29" жовтня 2020 р. смт. Любашівка
Любашівський районний суд Одеської області в складі:
головуючого судді - Вужиловського О.В.
за участі секретаря судового засідання - Вододюка В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Любашівка Одеської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи: органу опіки та піклування Любашівської районної державної адміністрації Одеської області про позбавлення батьківських прав,
Позивач вказує, що ОСОБА_2 являється батьком дитини ОСОБА_3 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вона з відповідачем спільно не проживає. Батько з дитиною не спілкується, участі в її вихованні та матеріальному утриманні не бере. Відповідач не сплачує аліменти, а також не надає будь-якої матеріальної допомоги. Тому, просила суд позбавити відповідача ОСОБА_2 , батьківських прав відносно неповнолітньої ОСОБА_3 .
Позивач надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, свої вимоги підтримує в повному обсязі.
Відповідач - ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, відзиву не надав, хоча був належним чином повідомлений про день, час та місце слухання справи, про що свідчить його особистий підпис на розписці.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволені позовних вимог належить відмовити виходячи з наступного.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Відповідно до частини першої статті 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.
Згідно з частиною першою статті 18, частиною першою статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
За змістом положень Конвенції ООН «Про права дитини», ч.2 ст.11, ст.14 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили . Під час вчинення дій, пов`язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені умови, як кожну окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, тобто свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Цей захід впливу є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
В п.п. 47, 49 рішення Європейського Суду з прав людини в справі «Савіни проти України» від 18.12.2008р. зазначено, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя, і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст.8 Конвенції. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у п.2 ст.8 Конвенції, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві». Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин; отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини.
Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Із свідоцтва про народження ОСОБА_3 видно, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 та її батьком є відповідач по справі (а.с. 9).
З акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї позивача № 91/02-12 від 21 травня 2020 року складеного депутатом Ясенівського старостинського округу Зеленогірської селищної ради Любашівського району Одеської області видно, що у ОСОБА_1 є власний будинок, який знаходиться в належному стані, є присадибна ділянка та підсобне господарство (а.с. 8).
З довідки Ясенівського старостинського округу Зеленогірської селищної ради Любашівського району Одеської області № 205 від 21 травня 2020 року видно, що ОСОБА_3 проживає разом з позивачкою та знаходиться на її утриманні (а.с. 13).
З виконавчого листа № 2-148/11 від 10 березня 2011 року виданого Любашівським районним судом Одеської області видно, що з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в розмірі ј частини всіх його доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 15).
На виконання вимог ч. 5 ст. 19 СК України органом опіки та піклування Любашівської РДА на вимогу суду було підготовлено письмовий висновок від 04 вересня 2020 року про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно його дочки ОСОБА_3 , оскільки він бажає приймати участь в її вихованні, про що особисто повідомив під час проведення засідання комісії, а тому підстави, передбачені ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу, для позбавлення відповідача батьківських прав відсутні. Водночас, органом опіки та піклування надано рекомендацію ОСОБА_3 в разі необхідності для звернення до суду про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 особисто.
У даній справі дійсно встановлено, що батько не в повному обсязі виконує свій батьківський обов`язок щодо дитини, не приділяє їй достатньо часу та не забезпечує фінансово, однак судом не встановлено факту саме ухилення ОСОБА_2 від виконання ним батьківських обов`язків.
Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б беззаперечно вказували на ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків. Несплата ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини не може бути безумовною підставою для позбавлення його батьківських прав.
При вирішенні судом питання позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення батька до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні.
У цій справі судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_6 не бажає спілкуватися з дочкою та брати участь у її вихованні.
Позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька по відношенню до дитини батьківських прав, та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків відносно дитини, а також, що неналежне виконання ОСОБА_2 батьківських обов`язків створило загрозу життю дитини, про що суду не надано жодного доказу. Не встановлено судом й того, чи до відповідача раніше застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини.
Отже, з урахуванням вищевказаних обставин, наразі відсутні виняткові обставини для застосування до відповідача такого крайнього заходу як позбавлення його батьківських прав.
Таким чином, враховуючи викладені обставини, в задоволенні позову необхідно відмовити, при цьому, попередивши ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання своєї дочки та поклавши на службу у справах дітей Любашівської РДА контроль за виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків..
Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 263-265, 274, 280-289 ЦПК України, ст.ст. 164-165, 180 СК України, суд,
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи: органу опіки та піклування Любашівської районної державної адміністрації Одеської області про позбавлення батьківських прав - відмовити повністю.
Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання своєї дочки та поклавши на службу у справах дітей Любашівської РДА контроль за виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя Любашівського
районного суду
Одеської області: О.В. Вужиловський