Апеляційне провадження № 22-ц/824/3149/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи 753/638/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Саліхова В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва, ухвалене 6 вересня 2019 року у приміщенні суду під головуванням судді Яровенко Н.О.,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року КП ЕРЖФ «Житло-Сервіс» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що підприємство утримує та проводить обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення КМДА від 10.01.2008 року №2, яким призначено останнього здійснювати експлуатацію будинку. Будинок введений в експлуатацію, що підтверджується доданим до позовної заяви Актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта. Відповідач ОСОБА_1 отримує житлово-комунальні послуги, а саме послуги з утримання будинку та прибудинкової території та є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі Свідоцтва про право власності № б/н від 20 березня 2008 року. Оскільки відповідач комунальні послуги не сплачує, тому виникла заборгованість, розмір якої за період з 01.10.2015 року по 01.12.2018 року становить 23 818,95 гривень та нараховувався за тарифом, затвердженим Розпорядженням виконавчого органу КМР (КМДА) від 29.12.2010 року № 1221. Від боржника не надходило жодних претензій щодо ненадання або надання послуг не в повному обсязі чи невідповідної якості, отже послуги надавались вчасно та в повному обсязі. Крім цього, просить стягнути інфляційне збільшення заборгованості та три проценти річних .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 6 вересня 2019 року позовні вимоги КП ЕРЖФ задоволено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП заборгованість з за житлово-комунальні послуги у розмірі 27 391, 90 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд прийняв рішення з порушенням правил виключної підсудності, оскільки позови, що виникають з приводу нерухомого майна пред`являються за місцезнаходженням такого майна або основної його частини.

Судом не враховано, що між сторонами не укладено договору про надання житлово-комунальних послуг, який би відповідав типовій формі. Вказані обставини не заперечувалися позивачем. Жодних пропозицій ні зі сторони позивача, ні з її сторони на укладення договору про надання ЖКП щодо утримання будинку не було.

В матеріалах справи відсутні докази надання послуг з утримання будинку, а суд помилково вважав такі обставини доведеними та встановленими. Надані позивачем розрахунки не містять посилання на первинні докази, які б надавали інформацію щодо сформованих тарифів, згідно яких обраховується обслуговування будинку.

24 січня 2020 року представник позивача - адвокат Братищенко Ю.О. через поштове направлення подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, який зареєстровано Київським апеляційним судом 28.01.2020, в якому просив поновити строк на його подачу та стягнути з відповідача витрати на правову допомогу за подачу відзиву на апеляційну скаргу в сумі 4 500,00 грн.

На обґрунтування поважності причин пропуску строку на подачу відзиву зазначає, що ухвалу про відкриття апеляційного провадження від 11.01.2020 КП отримано 15.01.2020, а оскільки КП та АО «Шенлі» (адвокат Братищенко Ю.О.) знаходяться в різних адміністративно-територіальних одиницях, то апеляційна скарга була передана адвокатському об`єднанню лише 22.01.2020.

Відповідно до ч. 1 ст. 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено не можливість такого поновлення.

Оскільки поновлення чи продовження строків, встановлених судом, законом не передбачено, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для прийняття письмового відзиву представника позивача - адвоката Братищенка Ю.О. та додатків до нього.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 6 березня 2020 року в складі колегії суддів справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до положень ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки відповідачем не виконуються зобов`язання по сплаті коштів за утримання будинку та прибудинкових територій за період з жовтня 2015 року по листопад 2018 року (включно), тому вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги є обґрунтованими.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції неможливо повністю погодитися, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно п. 2.1 Статуту Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс», первинно затвердженого розпорядженням КМДА від 19.07.2000 року із подальшими змінами та перереєстрацією, підприємство створене з метою отримання прибутку від господарської діяльності із утримання, обслуговування, експлуатації та ремонту будинків і споруд комунальної власності територіальної громади м. Києва та прибудинкових території, а також здійснення контролю за виконанням громадянами Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинкових територій.

У відповідності до п. 2.2.1 Статуту, підприємство здійснює обов`язки балансоутримувача майна, переданого йому у повне господарське відання, у тому числі збір квартирної плати, плати за надання комунальних послуг, плати за пайову участь у витратах на утримання будинків.

На підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення КМДА від 10.01.2008 № 3 Комунальному підприємству з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» передано на обслуговування жилий будинок на АДРЕСА_1 .

31 березня 2013 року між Комунальним підприємством з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» та ОСОБА_1 , яка на підставі свідоцтва про право власності від 20 березня 2008 року є власником квартири АДРЕСА_2 , укладено договір на обслуговування будинків і при будинкових території, предметом якого є надання «Підприємством» послуг з обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 та прибудинкової території. «Власник» квартири оплачує витрати по обслуговуванню будинку та при будинкової території і оплачує комунальні послуги.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV (в редакції від 2004 року), послуга з управління багатоквартирним будинком - результат господарської діяльності суб`єктів господарювання, спрямованої на забезпечення належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна багатоквартирного будинку та його прибудинкової території відповідно до умов договору; утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством;

Правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання таких послуг, регулюються як нормами Цивільного кодексу України, так і Законом України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV (в редакції 2004 року), оскільки спірні правовідносини виникли ще у 2008 році, а також іншими нормативно-правовими актами у галузі цивільного, житлового законодавства та актів, що регулюють відносини у сфері надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 квітня 2017 року позов КП з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги залишено без задоволення. Зустрічний позов ОСОБА_1 до КП з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс», третя особа Головне управління з питань захисту прав споживачів про відшкодування матеріальної та моральної шкоди було задоволено частково та визнано недійсним договір на обслуговування будинку та прибудинкової території від 31 березня 2008 року, укладений між КП з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» та ОСОБА_1 . Також стягнуто з моральну шкоду в розмірі 3 000, 00 гривень.

З наданих доказів до позовної заяви вбачається, що відсутній будь який інший договір на утримання будинку та прибудинкової території укладений між позивачем та відповідачем, однак в матеріалах справи наявне свідоцтво про право власності видане на ім`я ОСОБА_1 та в якому зазначено, що їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 . Таким чином, з аналізу вище вказаних обставин та доказів, суд вважає, що відповідач фактично є споживачем послуг та відсутність письмово договору не може бути підставою для звільнення від сплати комунальних послуг. Відповідно до положення статті 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Також п. 6 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV передбачено право споживача на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг. Підстави несплати також чітко визначені законом.

Вказані висновки містяться постанові ВС у складі колегії Другої судової палати КЦС від 18.03.2019 у справі № 210/5796/16-ц.

А тому доводи апеляційної скарги про те, що відсутність укладеного договору між КП та ОСОБА_1 звільняє її від сплати послуг є безпідставними.

Також підлягають відхиленню доводи апеляційної скарги про порушення правил виключної підсудності при розгляді вказаного спору, виходячи з наступного.

Як вбачається у січні 2019 року КП ЕРЖФ «Житло-Сервіс» звернулося з позовом про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 до Дарницького районного суду м. Києва.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 20 травня 2019 року матеріали цивільної справи за позовом КП з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги направлено до Дніпровського районного суду м. Києва за підсудністю.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19 липня 2019 року відкрито провадження у вказаній справі. Розгляд справи призначений у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Відповідно до ст. 32 ЦПК України, спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому ст. 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Враховуючи також те, що правом апеляційного оскарження ухвал суду щодо направлення справи за підсудністю та відкриття провадження ОСОБА_1 не скористалася, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для задоволення доводів апеляційної скарги в цій частині.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на те, що земельна ділянка, яку обслуговує КП йому не належить, спростовується доданими до матеріалів справи доказами, а саме, встановлено, що на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення ВО КМР (КМДА) № 2 від 10.01.2008 передано на обслуговування житловий будинок АДРЕСА_3 , що включає також земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія (ас.6).

Окрім цього, ОСОБА_1 не надано до суду апеляційної інстанції доказів протилежного. Лише долучено копію листа ГУ ЗР ВО КМР (КМДА) від 23.09.2010 за № 07-387/27747 в якому зазначено, що ведення окремого реєстру багатоквартирних житлових будинків, прибудинкові території яких відведені рішеннями КМР житлово-експлуатаційним організаціям, не передбачено чинними законодавчими актами.

Судом першої інстанції також встановлено, що згідно наданих розрахунків за період з жовтня 2015 року по листопад 2018 року (включно) у відповідача виникла заборгованість по сплаті за послуги з утримання будинку та прибудинкової території на загальну суму 27 391,90 яка складається із: заборгованість по сплаті послуг з утримання будинку та прибудинкової території - 23 818,95; нарахованого індексу інфляції за період з жовтня 2015 року по листопад 2018 року в сумі 2 661,61 грн. та 3% річних від простроченої суми заборгованості за вказаний період в сумі 991,34 грн.

Як вбачається з наданого відзиву на позовну заяву відповідач ніяким чином не оспорює суму заборгованості, а лише вказує на те, що позивачем надано таблицю суми боргу, яка не встановлена жодним нормативно-правовим актом, тому не може бути належним доказом.

Тобто, наданий КП розрахунок заборгованості відповідачем не спростований.

Будь-яких доказів, зокрема акти-претензії про те, що відповідач не отримувала послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, не надано.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Закріплена у п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та 3 % річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові.

На підставі наведеного колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості із урахуванням індексу інфляції.

Проте, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що у відзиві відповідача ОСОБА_1 міститься посилання на ст.ст. 256-257 ЦК України та вона вказує, зокрема, що загальна позовна давність, тобто строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлюється тривалістю у три роки.

З позовом про стягнення заборгованості КП звернулося у січні 2019 року, просить стягнути заборгованість з жовтня 2015 року по 1.12.2018.

Відповідно до статті 257 ЦПК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів приходить до висновку про застосування строків позовної давності та вважає за необхідне обраховувати заборгованість з січня 2016 року по 1.12.2018 і в межах цього строку сума заборгованості складатиме 22 569,54 грн., інфляційне збільшення суми боргу 2218,96 грн., нараховані 3% річних у розмірі 798,66 грн., а разом 25 587,16 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

В порядку ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь КП підлягає до стягнення судовий збір в розмірі 184, 10 грн.

В зв`язку з тим, що ціна позову в справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-383ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 6 вересня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позов Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» () суму заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 25 587 (двадцять п`ять тисяч п`ятсот вісімдесят сім) грн. 16 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» () судовий збір у розмірі 184 (сто вісімдесят чотири) гривні 10 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач

Судді: