ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/1486/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., П`єнти І.В.,

секретар судового засідання Гриньова А.М.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

його представника ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

його представниці ОСОБА_4 ,

представника відповідачки ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 липня 2020 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

ОСОБА_1 зазначив, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15 квітня 2015 року він є власником земельної ділянки площею 0,0330 га (кадастровий номер :25:002:0647), розташованої по АДРЕСА_1 , та призначеної для ведення особистого селянського господарства. Відповідачі проживають по сусідству та користуються суміжною земельною ділянкою, яка належить до комунальної власності. У вересні 2019 року позивач відновив огорожу з металевої сітки на межі вказаних земельних ділянок відповідно до наявних межових знаків. Однак, 29 вересня 2019 року ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 зламали цю огорожу та перекопали частину його земельної ділянки, внаслідок чого позивач позбавлений можливості користуватися своїм майном.

За таких обставин ОСОБА_1 просив суд усунути перешкоди з боку ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 у здійсненні ним права користування та розпорядження земельною ділянкою площею 0,0330 га (кадастровий номер :25:002:0647) по АДРЕСА_1 , шляхом заборони демонтувати (огорожу) паркан і межові знаки, обробляти та перекопувати земельну ділянку, насаджувати на ній рослини (дерева).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 липня 2020 року позов задоволено.

Усунено ОСОБА_1 перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,0330 га (кадастровий номер :25:002:0647), розташованої по АДРЕСА_1 , та призначеної для ведення особистого селянського господарства, шляхом заборони ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 демонтувати паркан (огорожу) та межові знаки, обробляти і перекопувати цю земельну ділянку, насаджувати на ній рослини та дерева.

Стягнуто з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 4 116 грн 13 коп. судових витрат із кожного.

Суд першої інстанції керувався тим, що відповідачі самовільно зламали огорожу та перекопали частину земельної ділянки ОСОБА_1 , у зв`язку з чим існують перешкоди у користуванні позивачем своїм майном. Оскільки позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню в повному обсязі, то з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 на користь позивача слід стягнути всі понесені ним судові витрати.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачі не чинять перешкод у користуванні ОСОБА_1 земельною ділянкою, а позивачем обрано неналежний і неефективний спосіб захисту порушеного права. Суд першої інстанції не врахував цих обставин, не застосував норми чинного законодавства, що регулюють захист цивільних прав та інтересів, не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позову. Крім того, суд незаконно поклав на відповідачів судові витрати.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, вказуючи на його законність та обґрунтованість.

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не висловили своєї позиції щодо апеляційної скарги.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

Суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги і заперечення сторін, зазначив у судовому рішенні певні обставини, які не підтверджені достатніми та об`єктивними доказами, і не дотримався положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України.

У зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю цих обставин, які суд визнав встановленими, та порушенням норм процесуального права оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції має змінити розподіл судових витрат.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 15 квітня 2015 року (індексний номер 36318346) ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0330 га (кадастровий номер :25:002:0647), розташованої по АДРЕСА_1 , і призначеної для ведення особистого селянського господарства.

29 вересня 2019 року ОСОБА_1 встановив огорожу (паркан) у вигляді металевої сітки в районі межі вказаної земельної ділянки та земельної ділянки, що закріплена за житловим будинком по АДРЕСА_2 . Того ж дня ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 демонтували цю огорожу (паркан).

Між сторонами існує спір з приводу суміжного землекористування.

Застосовані норми права

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Положення цього конституційного принципу кореспондуються із нормами статей 316, 317, 319, 321 ЦК України, згідно яких правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За змістом ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

В силу ч.ч. 1, 2 ст. 78 ЗК України право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Згідно з ч. 1 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Із положень ч. 1 ст. 106 ЗК України слідує, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Як передбачено ч.ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способи захисту цивільних прав та інтересів установлені ст. 16 ЦК України.

В силу ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном. Таке право є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом.

Названі норми чинного законодавства визначають право власника майна вимагати усунення будь-яких порушень свого права від інших осіб у спосіб, який власник (володілець, користувач) вважає прийнятним. Одним із таких способів захисту порушеного права є вимога про усунення перешкод у здійсненні права користування майном.

Власник (титульний володілець) може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Таке право забезпечується йому за допомогою негаторного позову.

Негаторний позов це позадоговірна вимога власника, що володіє річчю, до третьої особи про усунення перешкод у здійсненні правомочностей користування і розпорядження майном.

Перешкодою у здійсненні правомочностей власника є неправомірні дії порушника цих прав. Порушення права користування має місце тоді, коли власник позбавляється можливості отримувати корисні (споживні) властивості речі. Порушення права розпорядження має місце в тих випадках, коли власник незаконно обмежується у праві визначати фактичну і юридичну долю речі.

Отже, негаторним позовом може бути захищене право користування та розпорядження майном. Право на негаторний позов має власник, а також титульний власник, що володіють річчю, але позбавлені можливості користуватися чи розпоряджатися нею.

Підставою для подання позову є вчинення іншою особою перешкод власнику, посилання позивача на належне йому право користування, володіння і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідачів у створенні позивачу перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі ст.ст. 15, 16 ЦК України та ст. 4 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушується, не визнається або оспорюється. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, у тому числі й про усунення перешкод у здійсненні невизнаного права шляхом зобов`язання вчинити певні дії, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказав на те, що неправомірними діями відповідачів, які зламали огорожу (паркан) на спільній межі та перекопали частину його земельної ділянки, позивачеві чиняться перешкоди у користуванні земельною ділянкою.

Отже, ОСОБА_1 заявив позовні вимоги на захист свого права власності, яке, як на його думку, реально (не на майбутнє) порушується та не визнається відповідачами.

Таке право підлягає захисту лише у разі доведення ОСОБА_1 в установленому законом порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, в тому числі й шляхом зобов`язання ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 утриматися від вчинення дій, які призводять до порушення майнових прав та інтересів позивача.

Матеріали справи не містять об`єктивних і належних доказів про те, що ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 створюють ОСОБА_1 перешкоди у користуванні належною йому земельною ділянкою площею 0,0330 га (кадастровий номер :25:002:0647), розташованої по АДРЕСА_1 .

Зокрема, відсутні відомості щодо місця розташування цієї земельної ділянки на місцевості та її межових знаків, фактичного землекористування сторін і дотримання ними меж земельної ділянки, правомірності встановлення ОСОБА_1 огорожі (паркану) та дій кожного з відповідачів на порушення прав останнього.

Такі дані могли бути встановлені, в тому числі висновком земельно-технічної експертизи, наразі, сторони не зверталися до суду з відповідним клопотанням про її призначення та не подали до суду висновок експерта, складений на їх замовлення.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 (а.с. 11-21), Технічна документація із землеустрою щодо поділу та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (а.с. 22-26); протокол про адміністративне правопорушення від 29 жовтня 2019 року, складний відносно ОСОБА_3 (а.с. 27); матеріали звернення ОСОБА_1 до органів національної поліції (а.с. 28-31) достовірно не підтверджують обставини, на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог.

Ці письмові докази в своїй сукупності достатньо не вказують на порушення прав та інтересів ОСОБА_1 , які можуть бути захищені в порядку пред`явлення негаторного позову.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку, що заявлений ОСОБА_1 позов про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є обґрунтованим.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

Не врахувавши вказаних обставин і норм чинного законодавства, суд першої інстанції помилково виходив з того, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, тому ухвалене ним рішення не може залишатися в силі.

В позові ОСОБА_1 слід відмовити.

Щодо судових витрат

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Із положень ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України слідує, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з розглядом справи ОСОБА_1 поніс судові витрати: 768 грн 40 коп. зі сплати судового збору (а.с. 2) та 23 200 грн витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 61, 66, 68, 95).

При вирішенні питання про зміну розподілу судових витрат суд апеляційної інстанції виходить з того, що оскільки в позові ОСОБА_1 відмовлено, то понесені ним судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 141, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 липня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, розподіл судових витрат змінити.

В позові ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 вересня 2020 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

Головуючий у першій інстанції Продан Б.Г.

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 47