Номер провадження: 22-ц/813/51/20
Головуючий у першій інстанції Середа І.В.
Доповідач Вадовська Л. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.12.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (судді-доповідача) - Вадовської Л.М.,

суддів - Колеснікова Г.Я., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря - Сороколет Ю.С.,

переглянувши справу №523/17672/14-ц за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 серпня 2018 року у складі судді Середи І.В., -

в с т а н о в и в :

Позивач ТОВ «Кей-Колект», звернувшись 10 листопада 2014 року до суду з вищеназваним позовом, вказав, що між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання споживчого кредиту №0 від 30 листопада 2006 року, яким надано кредит в іноземній валюті в сумі 55000,00 доларів США на строк по 30 листопада 2016 року. Для забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено Договір поруки №69022 від 30 листопада 2006 року. 12 грудня 2011 року АТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей-Колект» права вимоги за вищевказаним кредитним та забезпечувальним договорами. Посилаючись на невиконання зобов`язань за кредитним договором, позивач ТОВ «Кей-Колект» після збільшення 17 лютого 2015 року вимог остаточно просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість станом на 6 лютого 2015 року в загальній сумі 65567,13 доларів США, що за курсом НБУ на дату розрахунку становило 1516605,75 грн.; стягнути судові витрати (т.1 а.с.2-5, 67-68).

Ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2014 року відкрито провадження у справі (т.1 а.с.1).

Відповідач ОСОБА_1 позов визнала частково в сумі 405563,37 грн., які просила у виплаті розстрочити на три роки, так за кредитні кошти придбала квартиру, яку не може продати. Відповідач зазначила, що 12 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» відповідно до договору факторингу №1 відступило ТОВ «Кей-Колект» свої права вимоги до ОСОБА_1 по кредитному договору на суму 405563,37 грн. ТОВ «Кей-Колект» як факторингова компанія взагалі не має права нараховувати та стягувати відсотки за користування кредитом в іноземній валюті, так як не є кредитною установою в розумінні законодавства України, яка надає та обслуговує кредити в іноземній валюті (т.1 а.с.120-121).

Відповідач ОСОБА_2 пояснень, заперечень суду першої інстанції не надала.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2015 року позов задоволено частково; стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованість за кредитним договором в сумі 405563,37 грн., розподілені судові витрати; відстрочено виконання рішення суду на два роки (т.1 а.с.139-141).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 25 травня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «Кей-Колект» задоволено частково; рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2015 року скасовано в частині відстрочки виконання рішення та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у відстроченні виконання рішення, в решті рішення суду залишено без змін (т.1 а.с.207-212).

Постановою Верховного Суду від 21 березня 2018 року касаційну скаргу ТОВ «Кей-Колект» задоволено частково; рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2015 року, рішення апеляційного суду Одеської області від 25 травня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом скасовано; справу в частині відмови в задоволенні позовних вимог передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т.2 а.с.31-35).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27 серпня 2018 року позов про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено; стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованість за кредитним договором в сумі 14816,42 доларів США, що за курсом НБУ станом на 27 серпня 2018 року складало 412637,29 грн. (т.2 а.с.62-63).

Висновок суду мотивовано тим, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2015 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованість за кредитом у розмірі 405563,37 грн., що складає 50759,38 доларів США; у вказану суму заборгованості увійшла заборгованість за кредитом в сумі 46864,97 доларів США та за процентами в сумі 3894,74 доларів США; рішення в цій частині залишено без змін в апеляційному порядку. Отже залишок заборгованості за процентами складає 14816,42 доларів США (18711,16 3894,74 = 14816,42), що еквівалентні за курсом НБУ станом на 27 серпня 2018 року 412637,29 грн.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26 жовтня 2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення суду.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30 січня 2019 року справу передано до Одеського апеляційного суду у зв`язку з ліквідацією суду.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30 січня 2019 року справу призначено до розгляду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю і ухвалити нове рішення про задоволення вимог в межах визнаної нею суми боргу в розмірі 405563,37 грн., в іншій частині вимог відмовити (т.2 а.с.66-71).

За змістом вимог апеляційної скарги незаконність і необґрунтованість рішення з підстав неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права полягає в тому, що ТОВ «Кей-Колект» як факторингова компанія не має права нараховувати та стягувати відсотки за користування кредитом як в національній так і в іноземній валюті, оскільки не є кредитною установою, яка надає та обслуговує кредити. Отже, позов ТОВ «Кей-Колект» може бути задоволений виключно в розмірі, що вказаний у Переліку первинних договорів (Додаток №1 до Договору факторингу №1 від 12 грудня 2011 року), а саме в розмірі 405562,37 грн.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з огляду на наступне.

Учасниками справи в порядку доведення обставин, на які посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, надано докази, що містять наступні дані.

Між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство () та ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) укладено Договір про надання споживчого кредиту №0 від 30 листопада 2006 року, за яким надано кредит в іноземній валюті в сумі 55000,00 доларів США на термін по 30 листопада 2016 року зі сплатою відсотків за використання кредитних коштів. За умовами договору позичальник зобов`язалась повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 800,00 доларів в день сплати ануїтетних платежів (т.1 а.с.7-10, 11)

Між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство () та ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) укладено Договір поруки №69022 від 30 листопада 2006 року, за яким поручитель зобов`язалась відповідати за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором №0 від 30 листопада 2006 року як існуючих, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (т.1 а.с.19).

Між публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» () та товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» () укладено Договір факторингу №1 від 12 грудня 2011 року, за яким відступлене право вимоги за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 30 листопада 2006 року та забезпечувального Договору поруки №69022 від 30 листопада 2006 року (т.1 а.с.28-34).

Станом на 12 листопада 2011 року заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 30 листопада 2006 року становила: за кредитом 46864,64 доларів США; за процентами 3894,74 доларів США, а всього заборгованість в загальній сумі 50759,38 доларів США (т.1 а.с.22, 23).

Станом на 6 лютого 2015 року заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 30 листопада 2006 року становила: за кредитом 46855,97 доларів США; за процентами 18711,16 доларів США, а всього заборгованість в загальній сумі 65567,13 доларів США, що по курсу НБУ на дату розрахунку було рівно 1516605,75 грн. (т.1 а.с.69, 70-73).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства (ст.526 ЦК України).

Виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою (ч.1 ст.546 ЦК України). У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч.1 ст.554 ЦК України).

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п.1 ч.1 ст.512 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.514 ЦК України).

За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату у будь-який передбачений договором спосіб, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ст.1077 ЦК України).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається (ст.1078 ЦК України).

Відповідно до статті 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» від 1 червня 2000 року визначено види господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню відповідно до спеціальних законів, до яких зокрема, належить діяльність із надання фінансових послуг (п.4 ст.9 Закону «Про ліцензування певних видів господарської діяльності»). Спеціальним законом в даному випадку виступає Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року №2664-Ш. Однак, відповідно до положень вищевказаного Закону не будь-яка діяльність з надання фінансових послуг, перелік яких визначено у статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року №2664-Ш підпадає під ліцензування.

Стаття 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року №2664-Ш передбачає обов`язкове ліцензування операцій з надання лише таких фінансових послуг, як 1) страхової діяльності; 2) діяльності з надання послуг накопичувального пенсійного забезпечення; 3) надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів; 4) діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

За змістом вимог статей 1077-1079 ЦК України не передбачається залучення фінансових активів від фізичних осіб, оскільки відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. У договорі факторингу клієнтом може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності; фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відповідно, з підстав відмінності суб`єктного складу, який не відповідає пункту 4 вищевказаного Закону, факторинг не підлягає ліцензуванню у разі здійснення такої операції фінансовою установою.

Отже, діяльність фінансових установ, які здійснюють факторингові операції, не підлягає ліцензуванню, оскільки факторинг не входить до переліку ліцензованих видів діяльності, наведений у статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року №2664-Ш.

Згідно статті 1079 ЦК України фактором може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа-підприємець, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Тож якщо для фінансових установ факторингові операції не підлягають ліцензуванню, то для банків (оскільки факторинг згідно статей 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 7 грудня 2000 року №2121-Ш є банківською операцією) така діяльність здійснюється на підставі банківської (валютної) ліцензії.

Згідно свідоцтва про реєстрацію ТОВ «Кей-Колект» зареєстровано як фінансова установа, товариство може здійснювати факторинг без отримання ліцензії та/або дозволів відповідно до законодавства. ТОВ «Кей-Колект» не потребує валютної ліцензії для задоволення вимог, що виникли на підставі кредитного зобов`язання у валюті.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності у ТОВ «Кей-Колект» права на проценти безпідставні, такі спростовані вищевказаним законодавством та чинністю укладеного між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» Договору факторингу №1 від 12 грудня 2011 року.

На неправильність позиції ОСОБА_1 щодо права ТОВ «Кей-Колект» на проценти вказав і Верховний Суд у постанові від 21 березня 2018 року за результатами перегляду касаційної скарги ТОВ «Кей-Колект» на рішення судів першої та апеляційної інстанції в частині відмови у стягненні процентів, нарахованих після відступлення права вимоги за Договором факторингу №1 від 12 грудня 2011 року.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення в частині вимог про стягнення процентів, встановив обставини, що мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального права та дійшов до обґрунтованого висновку про стягнення з позичальника та поручителя в солідарному порядку залишку заборгованості по процентам, що не була включена в суму заборгованості, стягнуту рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2015 року, що має законну силу.

Правові підстави для скасування рішення суду відсутні.

Відповідно до положень частин 4, 5 статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення; датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Учасники справи в судове засідання 10 грудня 2020 року завчасно повідомлені про дату, час та місце розгляду справи; заяв (клопотань) про відкладення розгляду справи не подали; справа в провадженні суду першої інстанції з листопада 2014 року, в справі судом першої інстанції двічі ухвалювалось рішення, справа була предметом перегляду в суді касаційної інстанції, висновки якої є обов`язкові для суду, що розглядає справу. В суді апеляційної інстанції справа з січня 2019 року, призначалась в судові засідання на 30 травня 2019 року, 24 жовтня 2019 року, 27 лютого 2020 року, 9 липня 2020 року, 10 грудня 2020 року, отже учасники справи мали достатньо процесуального часу для надання суду письмового обґрунтування власних позицій. Представник позичальника ОСОБА_1 був присутній у деяких засіданнях суду апеляційної інстанції, щодо поручителя ОСОБА_2 , то дана особа з 2014 року жодного разу до суду не з`являлася, поштової кореспонденції не отримувала; така поведінка даного відповідача як учасника справи, розглядається як зловживання процесуальними правами. З огляду на викладене, необхідність дотримання судом розумності строків розгляду справи, знаходження справи в суді без вирішення на протязі шести років, що порушує права позивача, приймаючи також те, що оголошені в країні карантинні заходи не мають прогнозованості у своєму продовженні надалі, справа розглядається за відсутності учасників справи, датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи у сенсі положень частини 5 статті 268 ЦПК України є дата складання повного судового рішення.

Право на справедливий суд стосується як позивача так і відповідача, перешкоджання розгляду справи внаслідок зловживання правами однієї із сторін має бути оцінено судом задля захисту права іншої сторони отримати в суді рішення щодо права, за захистом якого сторона звернулась до суду.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 серпня 2018 року в справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2020 року.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді Г.Я.Колесніков

Є.С.Сєвєрова