справа № 754/4142/18 головуючий у суді І інстанції Лісовська О.В.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом та просила стягнути з відповідача матеріальну шкоду у розмірі 74 681 грн. 90 коп. та 250 000 грн. в якості відшкодування за спричинену моральну шкоду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29 березня 2015 року приблизно об 11 годині 10 хвилин на 147 км автодороги Суми - Полтава поблизу села Олефірщина Диканського району Полтавської області в напрямку руху із села Опішня до смт. Диканька водій ОСОБА_1 , керуючи пасажирським мікроавтобусом «Volkswagen LT 35», не впорався з керуванням та допустив з`їзд у праве узбіччя дороги з подальшим перекиданням транспортного засобу. У результаті дорожньо-транспортної пригоди позивач отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, закритого перелому лівої лопатки, закритого перелому лівої ключиці, забою м`яких тканин грудної клітки, які згідно з висновком судово-медичної експертизи відносяться до ушкоджень середнього ступеня тяжкості. Вироком Диканського районного суду Полтавської області від 20 травня 2015 року відповідача було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Через отримані травми ОСОБА_2 перебувала на стаціонарному та санаторно-курортному лікуванні, у зв`язку з чим понесла значні витрати на придбання ліків, путівки до санаторію з урахуванням вартості проїзду. У період тимчасової непрацездатності позивач недоотримала заробітну плату в розмірі 28 952 грн. Внаслідок отриманих ушкоджень ОСОБА_2 було завдано моральну шкоду, яка полягає у постійному фізичному болю і пов`язаних з цим стражданнях, втраті нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 майнову шкоду в розмірі 74 681 грн. 90 коп. та моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Київського апеляційного суду від 30 січня 2019 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 14 лютого 2020 року, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2018 року в частині стягнення моральної шкоди змінено, збільшено розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , з 50 000 грн. до 100 000 грн. В решті рішення місцевого суду залишено без змін.

08 липня 2020 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2018 року, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції через недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що йому не було вручено жодної судової повістки у вказаній справі, а, отже, він не був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення. Суд визнав встановленими обставини, які не підтверджені належними та допустимими доказами. У рішенні не вказано протягом якого часу та з приводу якої хвороби позивач перебувала на стаціонарному лікуванні в ДЗ «Всеукраїнський клінічний медико-реабілітаційний центр кардіохірургічний центр Міністерства охорони здоров`я». У медичній картці стаціонарного хворого не зазначено, що хвороби, здебільшого хронічні, якимось чином пов`язані з травмами, отриманими під час дорожньо-транспортної пригоди. У матеріалах справи відсутня інформація від якої хвороби лікувалася позивач у КНП «Консультативно-діагностичний центр Святошинського району міста Києва», будь-які докази проходження такого лікування відсутні. Це ж стосується і лікування позивача у санаторії «Жовтень», щодо якого відсутні будь-які відомості про його проходження, у тому числі, про те, що позивач взагалі там перебувала. Рішення суду не містить жодних посилань на докази, на підставі яких суд прийшов до висновку про наявність причинно-наслідкового зв`язку між отриманими позивачем травмами та перебуванням на стаціонарному лікуванні у вказаних медичних закладах, а також придбання ліків, які зазначені у чеках та квитанціях, тобто, що ці ліки призначалися позивачу для лікування захворювань, пов`язаних з дорожньо-транспортною пригодою. Серед копій чеків міститься копія чеку, з якої вбачається, що деякі ліки придбавалися позивачем ще до настання дорожньо-транспортної пригоди, що свідчить про проблеми зі здоров`ям у позивача ще раніше. Витрати, понесені на проведення соціально-психологічного дослідження для визначення розміру моральної шкоди у сумі 1 500 грн. також не є витратами на лікування. Суд безпідставно стягнув витрати на придбання проїзних документів, оскільки частина з них видана на ім`я особи, яка не є потерпілою. Висновок суду про те, що позивач втратила постійне місце роботи, спростовується копією трудової книжки, в якій відсутній запис про звільнення позивача. ТОВ «Захід Сервіс», в якому позивач обіймає посаду директора, не перебуває у процесі припинення. Виплати на період тимчасової непрацездатності повинно було сплатити підприємство, на якому працювала і продовжує працювати позивач на посаді директора. Позивач не надала жодних доказів того, що вона не отримувала оплати по листках непрацездатності від ТОВ «Захід Сервіс» та втратила заробіток. Висновок соціально-психологічного дослідження не є належним доказом наявності моральної шкоди та її розміру, оскільки особа, яка його виготовила, не попереджалася про відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Крім того, інформація, що міститься у висновку, надається виключно для оцінки та використання її судом та є дійсною протягом шести місяців. На час розгляду справи судом інформація, яка міститься у висновку, не була дійсною, а тому не повинна братися судом до уваги. Доказів спричинення моральної шкоди позивач суду не надала.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує на те, що доводи відповідача щодо неотримання судових повісток є суперечливими, оскільки адреса в усіх судових повістках та виконавчому документі є одна - АДРЕСА_1 . Вказана адреса також міститься у вироку суду. З вини відповідача позивач тривалий час перебувала на лікарняному, перенесла оперативне втручання. Недоотримана заробітна плата не була виплачена позивачу ані роботодавцем, ані Фондом соціального страхування. Внаслідок тривалого розладу здоров`я позивач втратила постійне місце роботи в ТОВ «Захід Сервіс», в якому вона займала посаду генерального директора. Після скоєння відповідачем дорожньо-транспортної пригоди позивачу було нанесено великий удар по здоров`ю. Розмір компенсації, яка рекомендується для застосування суду як розумна та справедлива, з урахуванням індивідуальних психічних особливостей, в сукупності соціального оточення позивача, моральних цінностей і судової практики становить 192 000 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 30 січня 2019 року було збільшено розмір моральної шкоди з 50 000 грн. до 100 000 грн., а тому у разі скасування заочного рішення виникне правова колізія щодо виконання виконавчого документа. Відповідач не надав доказів на спростування позовних вимог, а його власні міркування не підтверджуються матеріалами справи.

14 вересня 2020 року від представника позивача ОСОБА_3 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом.

Разом з тим, з урахуванням правових висновків, які містяться у постанові Верховного Суду від 16 липня 2020 року у справі № 924/369/19, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2020 року № 760 з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 продовжено на всій території України дію карантину 31 жовтня 2020 року. Постановою Кабінету Міністрів України № 343 відповідно до підпункту 8 пункту 2 постанови дозволена діяльність адвокатів, нотаріусів, аудиторів та психологів. Постановою Кабінету Міністрів України № 392 запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови, на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією (у тому числі у м. Києві). Зокрема, дозволено, з 22 травня 2020 року регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньообласному та міжнародному сполученні; з 25 травня 2020 року перевезення пасажирів метрополітенами.

Наведене свідчить про усунення перешкод у реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Наявність повідомлення на сайті Київського апеляційного суду про виявлення у співробітника COVID-19, а також наявність в Україні нових випадків коронавірусної хвороби, не є поважною причиною неявки у судове засідання у розумінні ст. 372 ЦПК України.

Доказів того, що станом на 23 вересня 2020 року позивач чи його представник перебувають на самоізоляції, що унеможливило б їх явку у судове засідання, суду не надано, а, відтак, і підстав до відкладення розгляду справи не вбачається.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що вироком Диканського районного суду Полтавської області від 20 травня 2015 року ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України (порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження).

Вироком суду встановлено, 29 березня 2015 року ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Volkswagen LT 35», реєстраційний номер НОМЕР_1 , порушив п. 12.1 Правил дорожнього руху, при цьому, не вибрав допустимої швидкості руху автомобіля, не впорався із керуванням та допустив з`їзд в праве узбіччя дороги з послідуючим перекиданням транспортного засобу.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, закритого перелому лівої лопатки, закритого перелому лівої ключиці, забою м`яких тканин грудної клітини, які згідно висновку судово-медичної експертизи відносяться до ушкоджень середнього ступеня тяжкості (а.с.17, Т.1).

Внаслідок отриманих травм ОСОБА_2 перебувала на стаціонарному лікуванні:

- в період з 29 березня по 30 березня 2015 року - в хірургічному відділенні Диканської центральної районної лікарні (а.с.21, Т.1);

- в період з 30 березня по 05 квітня 2015 року - у Миргородській центральній районній лікарні (а.с.26, Т.1);

- в період з 14 квітня по 21 квітня 2015 року - у Київській міській клінічній лікарні швидкої допомоги (а.с.29, Т.1).

Згідно з висновком соціально-психологічного дослідження від 28 липня 2017 року № 28-07-17, складеним спілкою фахівців соціологічних та психологічних досліджень, внаслідок ДТП, що сталася 29 березня 2015 року з вини водія мікроавтобуса ОСОБА_1 , через отримані тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, тривале лікування та захист порушених прав, ОСОБА_2 заподіяна моральна шкода, рекомендований розмір компенсації якої становить 192 000 грн. (а.с.32, Т.1).

Згідно довідки ЗАТ «Санаторій «Медобори» від 05 січня 2017 року ОСОБА_2 перебувала на стаціонарному лікуванні з 26 грудня 2016 року по 06 січня 2017 року (а.с.31, Т.1).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції керувався ст. 1167, 1187 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27 березня 1992 року, постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року.

Однак, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно вимог ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини відповідача, ОСОБА_2 було заподіяно тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості. Внаслідок цього позивач понесла витрати на лікування, а також зазнала фізичних та душевних страждань. На підтвердження матеріальної шкоди ОСОБА_2 надала суду відповідні чеки та проїзні квитки, які, на її думку, підтверджують понесені нею витрати у зв`язку з лікуванням внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди, вказує на те, що рішення суду не містить жодних посилань на докази, на підставі яких суд прийшов до висновку про наявність причинно-наслідкового зв`язку між отриманими позивачем травмами та перебуванням на стаціонарному лікуванні у вказаних медичних закладах, а також придбання ліків, які зазначені у чеках та квитанціях, тобто, що ці ліки призначалися позивачу для лікування захворювань, пов`язаних з дорожньо-транспортною пригодою.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, закритого перелому лівої лопатки, закритого перелому лівої ключиці, забою м`яких тканин грудної клітини. Такі ушкодження потребують лікування та відповідно придбання ліків. Позивач надала суду докази, які підтверджують понесені нею витрати на лікування, та які, на її думку, є достатніми. Натомість, відповідач не спростував жодними доказами заподіяння ОСОБА_2 матеріальної шкоди.

Разом з тим, апеляційний суд частково погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача в частині визначення розміру матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу.

ОСОБА_2 надала суду фіскальні чеки за період з 13 березня 2014 року по 29 листопада 2017 року. Однак, зазначені докази придбання позивачем ліків для лікування, що пов`язане з отриманими тілесними ушкодженнями, підлягають врахуванню лише за період лікування, а саме з 29 березня 2015 року по 21 квітня 2015 року, тобто, з дня настання дорожньо-транспортної пригоди по останній день лікування позивача на стаціонарі (а.с.21, 26, 29, Т.1).

Так, у матеріалах справи містяться квитанції на суму 71,05 грн., 67,74 грн. від 29 березня 2015 року, на суму 133,23 грн. від 31 березня 2015 року, на суму 30,68 грн., 29,9 грн. від 02 квітня 2015 року, на суму 184,58 грн., 175,17 грн., 53,68 грн. від 05 квітня 2015 року, на суму 412,47 грн. від 07 квітня 2015 року, на суму 666,7 грн. від 09 квітня 2015 року, на суму 39,31 від 10 квітня 2015 року, на суму 153,93 грн., 103,05 грн. від 12 квітня 2015 року, на суму 2 990,66 грн., 318,89 грн. від 15 квітня 2015 року, на суму 8 200 грн. від 16 квітня 2015 року, на суму 109,52 грн. від 17 квітня 2015 року (а.с.50, 52-54, 59, 60-63, 65, 67, Т.1). Позивач також надала копію проїзного документу від 05 квітня 2015 року на суму 350,53 грн., який підтверджує оплату нею проїзду за сполученням Миргород-Київ, після чого позивач продовжувала лікування у м. Київ (а.с.49, Т.1). Понесені ОСОБА_2 витрати на проведення соціально-психологічного дослідження з метою визначення моральної шкоди, яка була завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становлять 1 500 грн. (а.с.52, Т.1).

Загальна сума підтверджених позивачем витрат, які понесені на лікування після дорожньо-транспортної пригоди, становить 15 591 грн. 09 коп.

Виписка з медичної картки амбулаторного хворого за період з 23 березня 2016 року по 15 квітня 2016 року (а.с.30, Т.1) не є доказом перебування ОСОБА_2 на лікуванні саме у зв`язку з захворюваннями, що викликані завданням їй тілесних ушкоджень середньої тяжкості в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 29 березня 2015 року.

В апеляційній скарзі відповідач вказує на те, що витрати на проведення соціально-психологічного дослідження у розмірі 1 500 грн. не є матеріальною шкодою.

Однак, зазначені доводи відповідача на думку апеляційного суду, є безпідставними, оскільки такі витрати були понесені позивачем для визначення розміру моральної шкоди, якої вона зазнала внаслідок неправомірних дій відповідача.

У той же час, при визначенні розміру матеріальної шкоди апеляційним судом не враховуються проїзні документи, придбані на ім`я ОСОБА_4 , оскільки відшкодуванню підлягають лише ті витрати, які понесла позивач як потерпіла, а не інша особа. Решта квитанцій, які містяться у матеріалах справи, не можуть бути взяті до уваги судом, так як частина ліків придбавалася 13 березня 2014 року, 27 та 28 березня 2015 року (а.с.63, 66, Т.1), тобто, до настання дорожньо-транспортної пригоди, а інші ліки - після закінчення позивачем лікування, пов`язаного з дорожньо-транспортною пригодою. Будь-які докази того, що після 21 квітня 2015 року ліки купувалися у зв`язку з ушкодженням здоров`я, яке мало місце 29 березня 2015 року, та що такі ліки призначалися позивачу лікарем та були необхідними для продовження лікування, викликаного дорожньо-транспортною пригодою, що сталася 29 березня 2015 року, суду не надано.

До матеріальних витрат позивач також включила витрати на санаторно-курортне лікування та недоотриману заробітну плату.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 перебувала у ЗАТ «Санаторій «Медобори» на стаціонарному лікуванні з 26 грудня 2016 року по 06 січня 2017 року. При цьому, позивач не надала суду доказів існування причинно-наслідкового зв`язку між таким лікуванням та ушкодженням здоров`я внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також не надала доказів того, що таке лікування було їй рекомендовано саме у зв`язку з зазначеною пригодою, що сталася з вини відповідача.

У зв`язку з цим, відшкодуванню не підлягають також витрати, понесені на проїзд з м. Києва до м. Тернопіль 25 грудня 2016 року та 06 січня 2017 року.

Позивач також вказує на те, що 08 червня 2016 року нею було придбано путівку до оздоровчого центру «Рута» санаторій «Жовтень». Проте, ОСОБА_2 також не надала суду як доказів перебування її у цьому оздоровчому центрі, так і доказів необхідності придбання такої путівки саме з метою оздоровлення внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення недоотриманої заробітної плати, ОСОБА_2 посилається на те, що протягом тривалого часу вона була позбавлена можливості працювати, в результаті чого підприємство ТОВ «Захід-Сервіс» припинило роботу та збанкрутувало. Лікарняні листи так і залишися неоплаченими.

Відповідно до положень ст. 22 Закону України «Про обов`язкове державне соціальне страхування» допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання в неї тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві. Допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством. Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У матеріалах справи міститься лист Управління виконавчої дирекції фонду у м. Києві Фонду соціального страхування України від 01 жовтня 2018 року, згідно з яким станом на 01 жовтня 2018 року відповідно до даних ЄІАС до Правобережного відділення Управління заяви-розрахунки від ТОВ «Захід-Сервіс» для отримання фінансування матеріального забезпечення по листках непрацездатності, зазначених у зверненні ОСОБА_2 та виданих на її ім`я не подавалися (а.с.160, Т.1).

Заявляючи вимоги до відповідача про стягнення недоотриманої заробітної плати у розмірі 28 952 грн. 85 коп., позивач нарахувала її відповідно до листків непрацездатності та ними вона обґрунтовує розмір фактично втраченого заробітку.

Однак, в даному випадку невиплата позивачу такої допомоги відбулася не з вини ОСОБА_1 , а внаслідок неподання до Фонду соціального страхування відповідних відомостей підприємством, в якому позивач працює керівником.

У позовній заяві ОСОБА_2 вказувала на те, що ТОВ «Захід-Сервіс» припинило роботу та збанкрутувало, але будь-які докази на підтвердження зазначених обставин позивач суду не надала.

За таких обставин вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди підлягають частковому задоволенню виключно у розмірі підтверджених витрат на ліки під час на лікування, яке викликано отриманими травмами в результаті дорожньо-транспортної пригоди, вчиненої з вини відповідача, а також витрат позивача на проїзд до нового місця лікування в м. Києві та витрат на проведення психологічного дослідження.

Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено судам, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, підлягають з`ясуванню наступні обставини: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Заочним рішенням суду стягнуто з відповідача на користь позивача 50 000 грн. в якості відшкодування за спричинену моральну шкоду.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 вказує на те, що він не був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

У даній справі судом першої інстанції було ухвалено заочне рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи, оскільки поштові конверти, які направлялися йому, поверталися до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17-ц зазначено, що норми ЦПК України не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду із вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Повернення повістки про виклик до суду із вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду.

Судом встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 29 березня 2015 року, ОСОБА_2 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості, та у зв`язку з цим у період з 29 березня 2015 року по 21 квітня 2015 року перебувала на лікуванні. Внаслідок тілесних ушкоджень позивач зазнала фізичного болю, інших незручностей та змін звичного способу свого життя. Протиправні дії відповідача перебувають у тісному зв`язку з заподіянням шкоди здоров`ю позивача.

Як зазначалося вище, заочне рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, яка була визначена судом у розмірі 50 000 грн., оскаржувалося позивачем до апеляційного суду, який збільшив розмір моральної шкоди до 100 000 грн. з урахуванням обставин дорожньо-транспортної пригоди, обставин справи та вимушених змін у житті позивача, зокрема, тяжкості тілесних ушкоджень, тривалості лікування. Постанова апеляційного суду була залишена без змін постановою Верховного Суду від 14 лютого 2020 року.

Визначаючи у відповідності до вимог ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір відшкодування за спричинену позивачу моральну шкоду, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для її відшкодування. Суд апеляційної інстанції з урахуванням принципів розумності та справедливості, конкретних обставин справи визначив, що співмірним із заподіяною позивачу моральною шкодою та достатнім буде розмір грошового відшкодування у розмірі 100 000 грн. З такими висновками апеляційного суду погодився Верховний Суд, розглядаючи касаційну скаргу ОСОБА_2 .

Відповідно до вимог ст. 370 ЦПК України якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави. За результатами розгляду апеляційної скарги суд приймає постанову відповідно до статті 382 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову суду апеляційної інстанції.

Оскільки, судом першої інстанції справу розглянуто у відсутність відповідача, який не був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, судове рішення за наслідками такого розгляду було змінено постановою апеляційного суду від 30 січня 2019 року, зазначені судові рішення підлягають скасуванню, а саме оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині матеріальної шкоди - з підстав недоведеності позивачем частини позовних вимог, оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача моральної шкоди та постанова Київського апеляційного суду від 30 січня 2019 року, якою було змінено розмір відшкодування за спричинену моральну шкоду - виключно з підстав скасування зміненого судового рішення суду першої інстанції, яке ухвалене у відсутність відповідача, який не був повідомлений про час та місце розгляду справи (п. 3 ч. 3 ст. 376, ч. 3 ст. 370 ЦПК України).

При цьому, апеляційний суд, з урахуванням доводів апеляційної скарги відповідача не вбачає підстав для відмови у задоволенні позову в частині стягнення на користь позивача моральної шкоди чи визначення її у розмірі, відмінному від того, що був встановлений постановою Київського апеляційного суду від 30 січня 2019 року, оскільки вищезазначені доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують попередніх висновків апеляційного суду в частині визначення розміру відшкодування за спричинену моральну шкоду.

В апеляційній скарзі відповідач вказує на свою незгоду з висновком соціально-психологічного дослідження, посилаючись на обмежений строк його чинності.

У той же час, висновок експерта носить рекомендаційний характер і є одним із доказів у справі та оцінюється судом в сукупності з іншими доказами. З урахуванням наданих суду інших доказів, а саме вироку суду, яким відповідача визнано винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, виписок з медичних карток стаціонарного хворого, апеляційний суд не позбавлений можливості визначити розмір відшкодування за спричинену моральну шкоду з урахуванням всіх обставин справи та керуючись принципами розумності та справедливості.

Враховуючи зазначене на користь позивача підлягає стягненню з відповідача матеріальна шкода у розмірі 15 591 грн. 09 коп.

З урахуванням принципів розумності та справедливості, конкретних обставин справи, а саме характеру та глибини душевних страждань, яких позивач зазнала у зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями, тривалості лікування, спричиненням фізичного болю, а, відтак, і фізичних та моральних страждань, змін звичайного способу життя та вимушеного докладення значних зусиль до організації свого життя з урахуванням отриманих тілесних ушкоджень, необхідності звернення до суду для захисту своїх прав апеляційний суд приходить до висновку, що розмір компенсації, яка буде достатньою та необхідною для відшкодування спричиненої моральної шкоди та відновлення душевного стану позивача, має складати 100 000 (сто тисяч) грн.

При подачі позовної заяви сплаті підлягав судовий збір у розмірі 3 246 грн. 80 коп. Позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (35,6%), а саме 1 155 грн. 87 коп. При подачі апеляційної скарги відповідач сплатив судовий збір у розмірі 2 620 грн. 23 коп., а тому на його користь підлягає стягненню з держави судовий збір пропорційно до відхиленої частини позовних вимог (64,4 %), а саме 1 687 грн. 43 коп. Враховуючи положення ч. 10 ст. 141 ЦПК України з держави на користь відповідача підлягає стягненню різниця між сумою, яку має сплатити відповідач у дохід держави та сумою, яку остання має компенсувати відповідачу. Така різниця становить 531 грн. 56 коп. (1 687,43-1 155,87).

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , проживаючого по АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_2 , проживаючої по АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , матеріальну шкоду у розмірі 15 591 (п`ятнадцять тисяч п`ятсот дев`яносто одна) гривня, 09 копійок та 100 000 (сто тисяч) гривень в якості відшкодування за спричинену моральну шкоду.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з держави на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 531 (п`ятсот тридцять одна) гривня, 56 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судове рішення складено 23 вересня 2020 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.