КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/7668/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Голопапи Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 листопада 2019 року, ухваленого під головуванням судді Мальцева Д.О.

у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "Актокс Україна" про визнання договору недійсним,-

встановив:

В липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним договір №1 на виконання робіт від 30 квітня 2010 року, укладений між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 .

Вимоги обґрунтовує тим, що згідно із умовами зазначеного договору виконавець (позивач) відповідно до технічного завдання замовника (відповідача) та з використанням його засобів, обладнання та матеріалів зобов`язався виконати роботи з розробки, виготовлення та налагодження радіоелектронних пристроїв (обладнання).

Договір укладено з умовою повної матеріальної відповідальності.

ОСОБА_1 зазначає, що договір укладено під впливом обману з огляду на таке.

Вказує, що на виконання умов договору отримав приміщення, електронне обладнання, меблі, сейф, кулер. На твердження замовника майно є його власністю.

02 квітня 2015 року за адресою приміщення та місця знаходження майна ( АДРЕСА_1 ), де продовжує працювати позивач, з`явився представник "БІП Корпорація" Присада Р.В., повідомивши, що майно є власністю цієї компанії. Присада Р.В. заборонив передавати майно ФОП ОСОБА_2 .

В подальшому Присада Р.В. звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинене ОСОБА_2 кримінальне правопорушення - заволодіння шляхом зловживання довірою 41000 доларами США.

16 травня 2015 року слідчим СВ Оболонського РУ ГУ МВС України в м.Києві проведено огляд майна та передано Присаді Р.В. на відповідальне зберігання.

ОСОБА_1 зазначає, що, укладаючи договір, не був повідомлений про обставини належності майна не відповідачу, поза волею став учасником кримінального провадження.

Зазначив, що технічного завдання не отримував, розірвати договір не мав можливості, оскільки договір не містив інформації про контактні дані замовника.

Після появи власника відповідач почав вимагати повернути йому майно, що, на переконання позивача, вказує, що метою договору було його збереження і приховування від власника.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 26 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати, позовні вимоги задовольнити.

В апеляційній скарзі посилається на те, що судом не з`ясовано джерел, з яких відповідач набув майно, відповідно чи мав він право розпоряджатись ним при укладенні оспорюваного договору.

Вказує також на те, що суд не встановив чи є умови договору добросовісними, розумними та справедливими в контексті того, що особа, яка не є володільцем, не може претендувати на компенсацію його вартості.

В судовому засіданні скаржник та його представник адвокат Кравченко А.В. доводи апеляційної скарги підтримали.

Представник третьої особи ТОВ "Актокс Україна" Прокудіна К.А. проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином.

Відповідно до статті 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обгрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції установлено, що 30 квітня 2010 року між ФОП ОСОБА_2 (замовник) та ОСОБА_1 (виконавець) укладено Договір №1 на виконання робіт, відповідно до умов якого виконавець зобов`язується за завданням замовника на умовах цього договору виконати роботи (розробка, виготовлення та налагодження радіоелектронних пристроїв (обладнання) за технічним завданням замовника), передбачені пунктом 1.2 договору, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити ці роботи.

Згідно пункту 1.2 договору виконавець виконує наступні роботи: розробка, виготовлення та налагодження радіоелектронних пристроїв (обладнання) за технічним завданням замовника.

Відповідно до пункту 2.1 договору замовник надає виконавцю технічне завдання на виконання робіт в письмовій формі.

Відповідно до пункту 2.4 договору виконавець при виконанні робіт використовує засоби, обладнання та матеріали замовника, що передаються йому по акту прийому-передачі.

Згідно пункту 2.5 договору замовник зобов`язується забезпечити виконавця обладнанням (відповідно до додатку №1) з травня 2010 року по жовтень 2010 року - приміщенням для виконання робіт по даному договору. Після жовтня 2010 року виконавець буде орендувати приміщення самостійно. Обладнання, яке було передано виконавцю, не підлягає переміщенню без письмової згоди замовника.

Відповідно до пункту 4.4.4 договору виконавець зобов`язаний нести повну матеріальну відповідальність за збереження матеріалів, обладнання та інших засобів, які передані замовником для виконання робіт по даному договору. У випадку пошкодження чи знищення матеріалів, обладнання та інших засобів переданих замовником виконавцю останній відшкодовує їх вартість, що зазначена в акті прийому-передачі або за власний рахунок купує новий матеріал, обладнання чи інший пошкоджений чи втрачений засіб для роботи.

Відповідно до пункту 7.8 договору у випадку знищення обладнання та/або відмови виконавця повернути обладнання замовнику, виконавець зобов`язаний сплатити замовнику вартість обладнання збільшену на індекс інфляції. Вартість обладнання визначена в додатку №1 до акту приймання-передачі приміщення, матеріалів та обладнання. Додатково виконавець сплатить 15% річних за весь час користування обладнанням.

Відповідно до Акту прийому-передачі від 02 червня 2010 року виконавець прийняв від замовника приміщення площею 65 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно додатку №1 до договору №1 на виконання робіт від 30 квітня 2010 року, підписаного сторонами 02 серпня 2010 року, позивач прийняв від відповідача наступне обладнання: Осцилограф Agilent, аналізатор спектру НР8562А, Аналізатор спектру НР8563Е, скалярний аналізатор (2шт.), осцилограф Tektronix TDS210 (2 шт.), Комп`ютер (5 шт.), принтер HP LJ1005, шафа металева (2 шт.), шафа офісна (2 шт.), стіл письмовий (9 шт.), стілець офісний (13 шт.), сейф, кулер, а всього на загальну вартість 809000 грн.

Відповідно до даних листа Корпорації "ВІР" від 02 квітня 2015 року за підписом представника Р.В. Присада , повідомляється про те, що майно, яке ОСОБА_1 отримав для виконання умов договору, не належить відповідачу та було привласнене останнім обманним шляхом, у зв`язку із чим здійснюються кримінальні провадження.

Відповідно до даних витягу з кримінального провадження №0003953, 28 квітня 2015 року Оболонським РУ ГУ МВС України в м.Києві до ЄРДР за заявою Присади Р.В. внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, правова кваліфікація частина 1 статті 190 КК України, а саме: в період з січня по червень 2010 року громадянин ОСОБА_2 шляхом зловживання довірою заволодів грошовими коштами в розмір 41000 доларів США, обладнанням в кількості: Осцилограф (3 шт.), аналізатор спектру (2 шт.), скалярний аналізатор (2 шт.), комп`ютери (5 шт.), які належить фірмі "ВІР Corporation". Відомості про особу, повідомлену про підозру - відсутні.

Відповідно до даних витягу з кримінального провадження №0003265, 17 травня 2016 Подільським РУ ГУ МВС України в м.Києві до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, правова кваліфікація частина 1 статті 355 КК України, а саме: в період з травня по вересень 2014 року громадянин ОСОБА_2 примушує до виконання цивільно-правових зобов`язань, які виражаються у сплаті коштів за користування обладнанням, яке йому не належить. Відомості про особу, повідомлену про підозру - відсутні.

Згідно відповіді Оболонського УП ГУ НП в м.Києві, наданої в листі від 21 червня 2018 року №170-аз/125/51/04-2018, досудове розслідування у кримінальному провадження №0003953 триває.

Відповідно до листа Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 17 липня 2018 року №146-АЗ/125/51-18, кримінальне провадження №0003265 закрито 23 грудня 2015 року, про підозру нікого не повідомлялось.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 03 червня 2015 року у справі №22-ц/796/7983/2015 за позовом ФОП ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором виконання робіт ухвалено стягнути з ОСОБА_1 809000 грн. вартості обладнання, 11636,30 грн. процентів за користування обладнанням, 6472 грн. вартість обладнання, збільшене на індекс інфляції.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з недоведеності факту обману при вчиненні правочину. Висновки суд мотивував, зокрема, тим, що предметом спірного договору не є обладнання або право власності на нього, оскільки обладнання було передано позивачу саме для виконання умов Договору. Окрім того, суд вказав на відсутність доказів вчинення відповідачем кримінального правопорушення, пов`язаного з привласненням обладнання, переданого позивачу для виконання умов Договору.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 230 ЦК України унормовано, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Частиною 1 статті 229 ЦК України визначено, що істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Тобто, за змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам роз`яснено, що наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Судом першої інстанції правильно установлено про недоведеність позивачем цих обставин, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З матеріалів справи убачається, що між сторонами укладено договір на виконання робіт (розробка, виготовлення та налагодження радіоелектронних пристроїв (обладнання) за технічним завданням замовника), для виконання яких позивачу надано приміщення, а також передані матеріали та обладнання згідно переліку.

З огляду на зміст договору, його умовами не визначалось належність майна на праві власності відповідачу як правова підстава передачі цього позивачу та належність майна не є умовою укладення правочину, про що зроблено вірні висновки судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що судом не з`ясовано джерел, з яких відповідач набув майно, чи мав право розпоряджатися цим майном, а також підстави отримання компенсації за обладнання, відхиляються колегією суддів, оскільки установлення цих обставин не має правового значення для вирішення цього спору, питання стягнення вартості обладнання з позивача на користь відповідача вирішено в іншій справі, рішення у якій набуло законної сили (справа №22-ц/796/7983/2015).

Щодо доводів скаржника в тій частині, що суд не встановив чи є умови договору добросовісними, розумними та справедливими, колегія зазначає, що підставами позову є визнання недійсним правочину внаслідок обману. Згідно статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Статтею 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Проте у цій справі судом не установлено укладення правочину внаслідок обману, тобто навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину, умови договору погоджені сторонами при його підписанні, отже посилання скаржника на невідповідність умов договору принципам розумності, добросовісності, справедливості не є підставою для визнання правочину недійсним.

Апеляційна скарга не містить обґрунтованих доводів щодо неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду, колегією суддів не установлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 листопада 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга па постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 вересня 2020 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова