КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 вересня 2020 року місто Київ

Справа №753/11144/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Лівінського С.В. (суддя-доповідач),

Березовенко Р.В.,

Нежури В.А.,

секретар судового засідання: Малашевський О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва, у складі судді Мицик Юлії Сергіївни, від 05 березня 2020 року (повний текст рішення виготовлено 11 березня 2020 року), в справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Багдасарової О.М., акціонерного товариства «Міжнародний інвестиційний банк», третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Асортимент Ликів» про визнання протиправними та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання протиправними та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 22 червня 2018 року Акціонерним товариством «Міжнародний інвестиційний банк» (також АТ «Міжнародний інвестиційний банк») та ТОВ «Фармапланета» («Асортимент Ликів») було укладено кредитний договір №31.18-СВD, відповідно до умов якого банк надав товариству грошові кошти у розмірі 10 мільйонів строком користуванням до 28 вересня 2018 року зі сплатою 22% річних.

На забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, 22 червня 2018 року між банком та нею було укладено іпотечний договір, відповідно до якого, вона передала банку в іпотеку нерухоме майно: нежиле приміщення № 107-перукарня, загальною площею 200,30 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У лютому 2019 року, у зв`язку із складним фінансовим становищем товариства, відсотки за користування кредитом не були сплачені, при цьому банк було повідомлено, що це тимчасове явище і заборгованість за кредитним договором буде сплачена найближчим часом.

Пояснила, що 17 травня 2019 року вона дізналася, що на предмет іпотеки було звернуто стягнення в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» шляхом набуття банком права власності на нього.

Вважає, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено з порушенням вимог чинного законодавства України, оскільки при зверненні стягнення на предмет іпотеки банком не було здійснено всіх дій передбачених умовами договору, банком не було надано приватному нотаріусу всіх необхідних документів передбачених п. 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Просила визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Багдасарової О.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 46880963 від 16 травня 2019 року на нежитлове приміщення № 107-перукарня, загальною площею 200,30 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 000, зареєстрованого на праві власності за АТ «Міжнародний інвестиційний банк».

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 05 березня 2020 року клопотання представника АТ «Міжнародний інвестиційний банк» Грищенка О.М. про закриття провадження та скасування заходів забезпечення позову задоволено. Закрито провадження у справі позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Багдасарової О.М., АТ «Міжнародний інвестиційний банк», третя особа - ТОВ «Асортимент Ликів» про визнання протиправними та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. Повідомлено позивачу ОСОБА_1 , що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарських судів. Роз`яснено сторонам, що у разі закриття провадження у справі, повторне звернення до суду в порядку цивільного судочинства з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Скасовано заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 10 червня 2019 року, зокрема: арешт на приміщення № 107-перукарня, загальною площею 200,30 кв.м., що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 000, що належить на праві власності АТ «Міжнародний інвестиційний банк», та заборону уповноваженим представникам АТ «Міжнародний інвестиційний банк» вчиняти певні дії (державна реєстрація прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в Державному реєстрі прав, крім надання інформації з Державного реєстру прав) щодо предмета іпотеки - приміщення № 107-перукарня, загальною площею 200,30 кв.м., що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 000, що належить на праві власності АТ «Міжнародний інвестиційний банк».

ОСОБА_1 , з судовим рішенням не погодилась та подала апеляційну скаргу. Просила ухвалу районного суду скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Зазначила, що суд помилково послався на постанову Великої палати Верхового Суду №910/1733/18 від 02 жовтня 2018 року та не врахував, що відповідно до окремої думки суддів Великої палати Верхового Суду, вказана справа може розглядатися, як за правила цивільного так і господарського судочинства.

АТ «Міжнародний інвестиційний банк» подало свій відзив на апеляційну та просило ухвалу районного суду залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає до задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Закриваючи провадження у справі, районний суд виходив з того, що спір виник щодо правочину, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання , сторонами спору якого є юридичні особи.

Колегія суддів з цим висновком районного суду погоджується за такого.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, можуть бути суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України. Так, за змістом пункту 1 частини першої цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

З аналізу наведеної вище норми вбачається, що законодавець відніс до юрисдикції господарських судів справи: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та 2) у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

За змістом частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (стаття 548 ЦК України).

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання (стаття 546 ЦК України). Отже, для забезпечення виконання основного зобов`язання сторони можуть передбачати як визначені у статті 546 цього Кодексу види забезпечення зобов`язань, так й інші види, встановлені договором або законом.

Законодавство України не розрізняє види забезпечення основного зобов`язання для визначення юрисдикції суду з розгляду спорів щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України). Тобто іпотека - це різновид такого виду забезпечення зобов`язання, як застава. Іпотека регулюється, зокрема, ЦК України та Законом України від 2 жовтня 1992 року № 2654-XII «Про заставу».

Для цілей застосування Закону № 898-IV основне зобов`язання - це зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.

Іпотекодавцем може бути боржник за основним зобов`язанням або майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи - боржника (абзаци сьомий і восьмий статті 1 Закону № 898-IV).

Законодавство України не передбачає солідарного обов`язку боржника (зокрема, позичальника за кредитним договором) та майнового поручителя, який відповідає перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки (частина перша статті 11 Закону № 898-IV). Іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем) (пункт 3 частини першої статті 512 ЦК України). У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням (частина друга статті 11 Закону № 898-IV).

Тобто, за загальним правилом, саме позичальник як боржник у зобов`язанні за кредитним договором має виконати свій обов`язок перед кредитодавцем. Втім, якщо таке зобов`язання майновий поручитель забезпечив іпотекою, він може виконати обов`язок боржника, однак у межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки правовідносини з боржником за основним зобов`язанням не припиняються, оскільки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням.

Відповідно до положень частини другої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням, мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, у тому числі й фізичні особи, які не є підприємцями. Випадки, коли справи у спорах, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, підвідомчі господарському суду, визначені статтею 20 ГПК України.

Отже, до юрисдикції господарських судів належать справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18 (провадження № 12-170гс18), від 19 березня 2019 року у справі № 904/2526/18 (провадження № 12-272гс18), який всупереч доводів апелянта, було правильно враховано судом першої інстанції під час постановлення ухвали.

Не зважаючи на посилання ОСОБА_1 , зі змісту позовної заявивбачається, що предметом позову в даній справі є визнання та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень зареєстрований на праві власності за АТ «Міжнародний інвестиційний банк», на підставі договору іпотеки №1496 від 22 червня 2018 року.

Вказаний договір було укладено між АТ «Міжнародний інвестиційний банк» та ОСОБА_1 для забезпечення виконання зобов`язання ТОВ «Фармапланета» («Асортимент Ликів») в повному обсязі, щодо повернення кредиту, сплати процентів, комісії, неустойки та інших платежів, розмір термін та умови повернення та сплати яких встановлюються кредитним договором № 31.18- CBD від 22 червня 2018 року.

Кредитний договір № 31.18- CBD від 22 червня 2018 року було укладено між АТ «Міжнародний інвестиційний банк» та ТОВ «Фармпланета».

Оскільки спір стосується звернення стягнення на майно, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи, тобто стосується правовідносин, які є похідними від кредитних правовідносин господарюючих суб`єктів, районний суд дійшов обґрунтованого висновку, що справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Інших доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність та обґрунтованість постановленої судом ухвали, апеляційна скарга не містить.

За наведеного, ухвалу районного суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача - без задоволення.

Тому, керуючись ч. 6 ст. 259, 268, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 05 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. У випадках визначених ст. 389 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 24 вересня 2020 року.

Судді: С.В. Лівінський,

Р.В. Березовенко,

В.А. Нежура