Справа №490/5477/20
Провадження № 22-ц/812/1679/20
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 жовтня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

при секретарі судового засідання - Лівшенку О.С.,

за участі позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

представника ОСОБА_1 - адвоката

Кошевенка Олександра Вікторовича

на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 вересня 2020 року, постановлену у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Гуденко О.А., дата складання повного тексту не зазначена, за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И В

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про припинення з 12 березня 2015 року стягнення аліментів з ОСОБА_1 за виконавчим листом №2/487/1851/14, виданим 17 липня 2014 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, починаючи з 28 квітня 2014 року і до повноліття дитини.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 вересня 2020 року відмовлено у відкритті провадження.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що постановою Миколаївського апеляційного суду від 28 квітня 2020 року, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 січня 2020 року у частині відмови у задоволені позову про припинення стягнення аліментів на дитину скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про часткове задоволення цих вимог. Припинено з 02 лютого 2019 року стягнення аліментів з ОСОБА_1 за виконавчим лисом №2/487/1851/14, виданим 17 липня 2014 року Заводським районним судом м. Миколаєва на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, доходу щомісячно, починаючи з 28 квітня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття.

Таким чином, судом вже розглянуті такі самі позовні вимоги, заявлені тими самими сторонами і з тих же підстав.

Не погодившись з такою ухвалою суду першої інстанції позивач діючи через свого представника подав на неї апеляційну скаргу.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги вказував, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм матеріального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а тому просив про її скасування та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

При цьому зазначав, що правовою підставою позовних вимог з якими він звернувся до суду 16 липня 2019 року ( справа 487/5463/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про звільнення від сплати заборгованості по аліментам) вказано ч.2 ст.197 СК України.

Подана ж ним 15 жовтня 2019 року у цій справі заява про збільшення розміру аліментів стосується лише збільшення позовних вимог, та в цій заяві позивач не просив змінити правову підставі позову.

Більш того у судовому рішенні Заводського районного суд м. Миколаєва від 18 січня 2020 року (справа 487/5463/19) відсутнє будь-яке посилання на вимоги ч.4 ст.273 ЦПК України, як на підставу позову.

Таким чином, у 2019 році позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про припинення стягнення аліментів, які були нараховані з 12 березня 2015 року по теперішній час з підстав передбачених ч.2 ст.197 СК України, а у серпні 2020 року за цей же період з підстав передбачених ч.4 ст.223 ЦПК України, в редакції до 15 грудня 2017 року, та ч.4 ст.273 ЦПК України в чинній редакції.

У судовому засіданні позивач підтримав свою апеляційну скаргу та просив про її задоволення.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що в силу ч.2 ст.372 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи за її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши докази у справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення таким вимогам відповідає.

Згідно з положеннями п. 2 ч.1 ст.186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет із тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції зазначив, що оскільки судом вже розглянуті по суті такі самі позовні вимоги, заявлені тими самими сторонами і з тих самих підстав. Рішенням суду, що набуло законної сили, вже вирішені вимоги про припинення аліментів і період, з якого стягнення аліментів підлягало припиненню, а тому відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України у відкритті провадження за вказаною позовною заявою необхідно відмовити.

Колегія суддів погоджується із таким висновком виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, у липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про звільнення його від сплати заборгованості по аліментам, які були нараховані за період з 12 березня 2015 року по час його звернення до суду з цим позовом, на підставі виконавчого листа № 2/487/1851/14, виданого 17 липня 2014 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з нього на користь ОСОБА_6 аліментів на сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини від всіх видів заробітку, починаючи з 28 квітня 2014 року і до повноліття дитини, а також звільнити його від сплати аліментів за цим же виконавчим листом починаючи з 12 березня 2015 року (справа № 487/5463/19).

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 січня 2020 року (справа 487/5463/19) позов задоволено частково. Звільнено ОСОБА_1 , починаючи з 02 лютого 2019 року від сплати заборгованості по сплаті аліментів за виконавчим листом №2/487/1851/14, виданим 17 липня 2014 року Заводським районним судом м. Миколаєва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліментів на сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ј частки від всіх видів заробітку, починаючи з 28 квітня 2014 року і до повноліття дитини. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 28 квітня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 січня 2020 року в частині відмови у задоволенні вимог про припинення стягнення аліментів на дитину та розподілу судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення цих вимог.

Припинено з 02 лютого 2019 року стягнення аліментів з ОСОБА_1 за виконавчим листом № 2/487/1851/14, виданим 17 липня 2014 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з нього на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини від всіх видів заробітку, починаючи з 28 квітня 2014 року і до повноліття дитини.

В іншій частині зазначене рішення залишено без змін.

Приймаючи вищезазначену постанову колегія суддів апеляційного суду посилаючись на ч. 4 ст. 273 ЦПУ України, вказала, що доводи апеляційної скарги про перебування сина у скаржника, зокрема, з 12 березня 2015 року, що на думку останнього підтверджує факт утримання ним дитини саме з цього часу, не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції про те, що дитина перебувала у батька безпідставно і незаконно, у порушення відповідних судових рішень.

А тому, необхідність припинення стягнення аліментів з позивача за виконавчим листом № 2/487/1851/14, виданим 17 липня 2014 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з нього на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання сина необхідно відраховувати з 02 лютого 2019 року, а не з 12 березня 2015 року, як просив позивач.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач посилаючись на ч.4 ст. 223 ЦПК України (в редакції до 15.12.2017 року), ч. 4 ст. 273 ЦПК України (в діючій редакції) просив про припинення з 12 березня 2015 року стягнення аліментів з ОСОБА_1 з 12 березня 2015 р. за виконавчим листом №2/487/1851/14, виданим 17 липня 2014 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, починаючи з 28 квітня 2014 року і до повноліття дитини.

Отже, суд першої інстанції під час вирішення питання про відкриття провадження за даною позовною заявою дійшов вірного висновку, що позовні вимоги у даній справі та вимоги під час звернення до суду у липні 2019 року (справа № 487/5463/19) стосуються того самого предмету та тих самих підстав, а тому правомірно відмовив у відкритті провадження.

Доводи апеляційної скарги щодо інших правових підстав позову, а саме та обставина, що підставою позовних вимог у справі № 487/5463/19 була ч.2 ст.197 СК України, а даний позов ґрунтується на вимогах ч.4 ст. 223 ЦПК України (в редакції до 15 грудня 2017 року), ч. 4 ст. 273 ЦПК України (в діючій редакції), а тому вказані позови не є тотожними, оскільки в них не збігаються правові підстави позову колегія суддів відхиляє, як такі, що спростовуються матеріалами справи.

З постанови Миколаївського апеляційного суду від 28 квітня 2020 року вбачається, що скасовуючи рішення суду першої та задовольняючи частково позовні вимоги, колегія суддів, як на правове обґрунтування визначення періоду з якого підлягає припинення стягнення за виконавчим документом, посилається саме на вимоги ч.4 ст. 273 чинного ЦПК України, яка є тотожною із ч.4 ст. 223 ЦПК України у попередній редакції.

Більш того, як вбачається із матеріалів справи, збільшуючи свої позовні вимоги 15 жовтня 2019 року (справа № 487/5463/19), позивач обґрунтовував зміну суттєвих обставин посилаючись на ч.4 ст.273 ЦПК України та просив звільнити його від сплати аліментів з 12 березня 2015 року саме на підставі вказаної норми.

За такого, доводи скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, не впливають на правильність постановленої судом ухвали і з огляду на вимоги ст. 375 ЦПК України не можуть бути визнані підставою для її скасування, тому підлягають відхиленню.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 368, 367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кошевенка Олександра Вікторовича залишити без задоволення, ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 вересня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 27 жовтня 2020 року.