СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/16090/16-ц

пр. № 2/759/599/20

19 серпня 2020 року Святошинський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді П`ятничук І.В.,

при секретарях Медвідчук В.В., Винарчук М.А., Кушнірчук А.Р., Дрозі Т.О.,

з участю представників позивача ОСОБА_1 , адвокатів Негоди К.О., Плясова О.В.,

представника відповідача адвоката Бараболі В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_3

про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 р. позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 матеріальну шкоду в сумі 21948 грн. 60 коп. моральну шкоду в сумі 100000 грн., що були спричинені в результаті ДТП.

В обґрунтування своїх позовним вимог посилався на те, що 15.08.2002 року о 23 год. 30 хв. мала місце дорожньо-транспортна пригода, відповідач, керуючи автомобілем «БМВ 316» д/н НОМЕР_1 рухаючись по пр.Палладіна в м.Київі здійснив наїзд на нього (позивача), який їхав на велосипеді. В результаті даної ДТП позивач отримав тяжкі тілесні ушкодження, перебував на стаціонарному лікуванні, довгий час перебував на амбулаторному лікуванні, переніс три операції та в подальшому йому була встановлена 3-я група інвалідності. По факту даної ДТП прокуратурою Святошинського району м.Києва було порушено кримінальну справу, його (позивача) визнано по ній потерпілим, однак 16.10.2006 року дану справу було закрито у зв`язку з відсутністю в діях відповідача ОСОБА_3 ознак складу злочину. На підставі ст.ст. 1166, 1187, 1195 ЦК України просив задовольнити його вимоги.

Відповідно до ухвали судді Святошинського районного суду м.Києва від 10.08.12017 р. відкрито провадження по даній справі.

Відповідно до заочного рішення Святошинського районного суду м.Києва від 05.04.2018 р. позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди - задоволено частково. Вирішено стягнути з ОСОБА_3 , проживаючого в АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого в АДРЕСА_2 матеріальну шкоду в сумі 21 948 ( двадцять одну тиясчу дев`ятсот сорок вісім) грн. 60 коп., та моральну шкоду в розмірі 50 000 ( п`ятдеся тисяч ) грн. У решті позовних вимог відмовлено.

01.10.2018 р. відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою про перегляд вказаного заочного рішення суду.

Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.києва від 10.01.2019 р. заява ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення суду задоволена, заочне рішення скасовано, а справа призначена до розгляду в загальному порядку в підготовчому судовому засіданні.

10.01.2019 р. представником відповідача ОСОБА_3 адвокатом Бараболя В,І. подано до суду заяву про застосування позовної давності у вказаній справі та відзив на заявлені позовні вимоги, в яких просили в задоволенні позову відмовити.

15.03.2019 р. позивачем подано відповідь на даний відзив.

Відповідно до ухвали від 22.04.2019 р. закрито підготовче провадження у даній справі та справу призначено до судового розгляду.

Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив до суду представника з належним чином оформленими повноваженнями, тому суд вважає можливим розглянути справу в його відсутності.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини зазначені у позовній заяві, просила позов задовольнити у повному обсязі, вказувала на те, що позивач є її сином, після даної доожньо-транспортної пригоди життя сина змінилось, він постійно змушений звертатись за наданням медичної допомоги, не може начатися та працювати, потребує постійного ридбання ліків та надання медичної допомоги.

Представники позивача адвокати Негода К.О., Плясов О.В., підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини справи викладені в позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив до суду представника з належним чином оформленими повноваженнями, тому суд вважає можливим розглянути справу в його відсутності.

Представник відповідача адвокат Бараболя В.І. в судовому засіданні проти задоволення заявлених вимог заперечував, вказуючи на те, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо звернення до суду з даним позовом, а також на необгрунтованість заявлених позовних вимог як щодо відшкодування матеріальної так і моральної шкоди, зазначав, що в разі задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди, вважають обгрунтованими заявлені вимоги щодо стягнення 1000 грн. моральної шкоди.

Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 , 15.08.2002 року, приблизно 23 год. 30 хв. керуючи транспортним засобом «БМВ-316» д.н. НОМЕР_1 , рухаючись по пр-ту Ак. Палладіна в м. Києві, скоїв наїзд на позивача ОСОБА_2 , який керував велосипедом, внаслідок чого позивачу були заподіянні тяжкі тілесні ушкодження, постановою слідчого СВ Святошинського РУ ГУ МВС України в м.Києві від 09.10.2006 року позивача було визнано потерпілим по кримінальній справі, порушеній по факту ДТП, за ознаками си. 286 ч.2 КК України (том № 1, а.с.36)

Постановою слідчого СВ Святошинського РУГУ МВС України в м. Києві від 16.10.2006 року кримінальну справу було закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_3 складу злочину, передбаченого ст. 286 ч.2 КК України (том № 1, а.с.90-91).

Відповідачем подано до суду відзив на заявлені поовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди з заявою про застосування строків позовної давності до вказаних вимог, з посиланням на те, що дана дорожньо-транспортна ригда мала місце 15.08.2002 р. а позовні вимоги позивачем пред`явлено до суду 22.11.2016 р.

Однак з даними доводами відвідача суд погодитись не може з наступних підстав.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України, позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров?я або смертю.

Враховуючи те, що позивачем пред`явлено до суду вимоги про відшкодування матеріальної шкоди завданої саме ушкодженням здоров`я, тому до вказаних позовних вимог не є можливим застосування строку позовної давності.

Щодо заявлених вимог про відшкодування матеріальної шкоди, слід зазначити наступне.

Згідно наданої позивачем ОСОБА_2 довідки до акту огляду МСЕК серії КБ-1 № 015204 від 18.05.2007 року, він є інвалідом ІІІ групи з 14.05.2007 року по загальному захворюванню (а.с.23). Відповідно наданих позивачем виписок із медичних карт, він неодноразово перебував на амбулаторних та стаціонарних лікуваннях в лікарнях з приводу наслідків перенесеної тяжкої черепно-мозкової травми, по результатам лікування лікарями видавались консультативні висновки та складались індивідуальні програми реабілітації інваліда (том № 1, а.с. 33, 70, 72, 73, 74, 92, 95). Згідно повідомлення поліклініки № 2 Святошинського району м.Києва від 15.10.2013 року, ОСОБА_2 перебуває на диспансерному обліку у лікаря-невропатолога з діагнозом: залишкові явища важкої закритої черепно-мозкової травми (16.08.2002 року), забій головного мозку, перелом лобної кістки зліва, епідуральна гематома та гідромас, субзурально над лівою лобною ділянкою у вигляді помірного вести було-активного синдрома правобічної пірамідної недостатності та вираженого цефалічного та церобростенічного синдромів (том №1, а.с.34).

На підтвердження своїх позовних вимог в частині матеріальної шкоди позивачем надані довідки лікарів про призначення препаратів та чеки і товарні накладні про придбання ліків (том № 1, а.с.98-250), однак з наданих на підтвердження заявлених вимог медичних довідок ( т.с. 1 а.с. 92, 93, 98, 100) не вбачається дати їх складання, дані довідки не містять посилань на призначення медичних препаратів чеки про придбання яких надано позивачем на обгрунтування вимог про відшкодування матеріальної шкоди.

Відповідно до ч.1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Згідно ч.1 та 2 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Частина 5 вказаної статті передбачає, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що на відповідача покладено обов`язок довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, спричинена внаслідок дії непереборної сили або умислу потерпілого, тобто не з вини відповідача. Разом із тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується і моральна шкода внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

За загальним правилом обов`язок відшкодувати завдану шкоду джерелом підвищеної небезпеки покладається на володільця джерела.

Володілець джерела підвищеної небезпеки може бути звільнений судом від відповідальності у двох випадках: якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок дії непереборної сили або умислу потерпілого.

У першому випадку слід довести: наявність обставин непереборної сили; її надзвичайний характер; неможливість попередити за даних умов; причинний зв?язок між даною обставиною і завданою шкодою. У даному випадку ризик невідшкодування шкоди покладається на самого потерпілого.

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення цього суду у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін як одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням або не вчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином суд, перевіривши докази надані позивачем щодо обгрунтованості вимог по відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 21948 грн. 60 коп. не вважає їх обгрунтованими з огляду на те, що позивачем до заявлених вимог не додано доказів які б вказували на те, що придбання даних медичних препаратів в період з 2011 р. по 2016 р. пов`язано з дорожньо-транспортною пригодою яка мала місце в 2002 р., а також не надано доказів про призначення вказаних препаратів саме для усунення наслідків травм отриманих при ДТП.

Враховуючи наведене, суд вважає доцільним відмовити в задоволенні заявлених вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди.

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, слід зазначити наступне.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів.

В силу ст. 1167 ЦК України передбачено підстави відповідальності за завдану моральну шкоду. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно положень п. 5. Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №5 від 31.05.1995 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Надані докази і фактичні обставини справи дають підстави вважати суду, що позивачу ОСОБА_2 було завдано моральної шкоди, що полягає у моральних і фізичних стражданнях посля ДТП, які спричинили негативні зміни у його житті, а саме: негативні спогади та переживання, тривогу, емоційні та тілесні реакції при згадуванні, важкості виконання повсякденних обов`язків, фіксування уваги на проблемі одужання та реабілітації, переживання фізичних незручностей, тимчасова відірваність від активного соціального життя, на протязі 14 років він змушених проходити лікування, став інвалідом ІІІ групи, що є підставою для частикового задоволення позовних вимог з приводу завданої моральної шкоди на суму 10 000 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей або позбавлення можливостей їх реалізації, а також з врахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При ви значенні розміру відшкодування моральної шкоди враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пункт 6.2. Методичних рекомендацій ? Відшкодування моральної шкоди ? (Лист Міністерства юстиції України від 13.05.2004 року №35-13/797) до п. 9 Постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 року ? Про відшкодування моральної (немайнової) шкоди? встановлює, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей або позбавлення можливостей їх реалізації, а також з врахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При цьому враховуються стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

У Методичних рекомендаціях зазначається, що моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір має суто умовний вираз.

При визначенні розміру моральної шкоди, яку суд вважає доцільним стягнути з відповідача на користь позивача, судом також враховано, що відповідач ОСОБА_3 з 28.02.2018 р. працює в ТОВ «АВ 2016» на посаді торгового агента та отриухє заробітну плату в середньому 3000 грн. на місяць, а також ваховує ті обставини, на які є посилання в постанові про закриття кримінальної справи від 16.10.2006 р. а саме посилання на те, що виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди мало місце внаслідок порушення п.10.1 ПДР та те, що водій ОСОБА_3 не мав технічної можливості запобігти наїзду на велосипедиста.

Також відповідно до ст.141 ЦПК України суд вважає доцільним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн.

На підставі викладеного, керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», Постановою Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №5 від 31.05.1995, ст. ст. 23,, 1166, 1167, 1187, 1195 ЦК України та ст.ст. 12, 13, 19, 20, 48, 76-82, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273, 280-282 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , проживаючого в АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого в АДРЕСА_2 моральну шкоду в розмірі 10 000 ( десяти тисяч ) грн.

У решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , проживаючого в АДРЕСА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Сторони :

Стягувач ( позивач) : ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючий в АДРЕСА_2 .

Боржник ( відповідач) : ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , проживаючий в АДРЕСА_1 .

Суддя : І.В.П`ятничук