ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 грудня 2020 року

м.Харків

справа №953/10061/20

провадження №22-ц/818/5740/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2020 року, постановлене під головуванням судді Божко В.В., в залі суду в місті Харкові,-

в с т а н о в и в :

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2020 року позовні вимоги - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 24.06.2020 року до досягнення дитиною повноліття. Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Держави судовій збір у розмірі 840 грн. 80 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить змінити рішення суду першої інстанції, визначивши аліменти, що підлягають стягненню з нього на користь позивачки у розмірі 1/8 частини всіх видів доходів щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вважає, що рішення судупершої інстанції підлягає зміні оскільки, що він добровільно надає сину матеріальну допомогу, як купуючи необхідні йому для життя та розвитку речі - одяг, продукти харчування, речі, необхідні для навчання, різні пристрої - телефон, комп`ютер, тощо, так надає і матеріальну допомогу грошима. Вказує, що він ніколи не уникав і не збирається уникати свого обов`язку щодо утримання дитини. Також зазначає, що він перебуває у фактичних шлюбних стосунках із громадянкою ОСОБА_4 , з якою вони мешкають за однією адресою однією сім`єю. Також вказує, його дружина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 народила сина. Таким чином, на його утриманні, окрім сина ОСОБА_5 на теперішній час знаходиться ще дві особи - син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та дружина ОСОБА_4 , яка не може працювати, бо доглядає за новонародженою дитиною. Крім того зазначає, що у зв`язку з пандемією розповсюдження короновірусу (COVID -19) у світі і в Україні, роботою органів державної влади та місцевого самоврядування за особливим графіком та малим терміном часу з дати народження дитини на час подання цієї апеляційної скарги реєстрація народження новонародженого сина не була проведена та свідоцтво про народження не отримано. Вважає, що суд першої інстанції у своєму рішенні не зазначив, чому і з яких мотивів були відхилені надані відповідачем докази, не надав мотивованої оцінки наведених ним аргументів, не вказав мотивів не застосування норм матеріального права, на які посилався відповідач. Зазначає, суд першої інстанції відмовляючи йому у задоволенні клопотання про допит свідків порушив завдання та основні засади цивільного судочинства, передбачені статтею 2,6,12,13 ЦПК України на справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд справи, право на рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та диспозитивність. Також суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідач неодноразово наголошував на тому, що його дружина вагітна, повинна народити дитину, батьком якої є відповідач та надавав відповідні докази цього. Крім того ще вказував про наявність в нього непрацездатної матері і надавав відповідні докази цього. Однак ухвалюючи рішення і стягуючи з відповідача аліменти на користь позивача у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), суд першої інстанції проігнорував і не застосував зазначену норму матеріального права.Вважає, що необхідним та достатнім розміром аліментів, які можуть бути стягнені з нього на користь позивача є 1/8 частина з його заробітку/доходу, враховуючи наявність у нього на утриманні - новонародженої дитини, не працюючої дружини та матері похилого віку.

ОСОБА_1 надала відзив на апеляційну скаргу, просила апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та відповідач є здоровою, працездатною особою та має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання неповнолітньої дитини сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 24.06.2020 року до досягнення дитиною повноліття.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що з 25 грудня 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого 14 січня 2009 року Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис №07 (а.с.8).

Дитина проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні.

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилалась на те, що після припинення сімейних відносин відповідач не виконує свій обов`язок щодо утримання дитини, не сплачує аліменти, не надає кошти на здобуття освіти, відвідування дитячих гуртків, на придбання одягу, продуктів харчування, медикаментів. Всі фінансові витрати на утримання дитини несе лише позивач. Відповідач є здоровою, працездатною особою, проте матеріальної допомоги не надає. Через відсутність з боку відповідача матеріальної підтримки, вона з сином знаходяться в дуже скрутному матеріальному становищі. У зв`язку з цим просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 24.06.2020 року до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 141 СК України батьки мають рівні права і обов`язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання.

Згідно п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" N 3 від 15 травня 2006 року за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутись до суду з відповідним позовом.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно з вимогами ч.2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Статтею 183 СК України встановлено, що розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень статті 183, 184 СК України.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Матеріали справи свідчать про те, що 25 грудня 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюбні відносини сторін припинені. Дитина проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні.

Відповідач є працездатною особою, визнає свій обов`язок матеріально забезпечувати свою неповнолітню дитину.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідачем не надано до суду належних та допустимих доказів щодо свого майнового стану, рівня отримуваних доходів або інших обставин, що унеможливлюють сплату аліментів у визначеному судом розміру.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідач є здоровим, має працездатний вік, має можливість сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму,

встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 24.06.2020 року до досягнення дитиною повноліття.

Доводи апелянта про те, що він добровільно надає сину матеріальну допомогу, як купуючи необхідні йому для життя та розвитку речі - одяг, продукти харчування, речі, необхідні для навчання, різні пристрої - телефон, комп`ютер, тощо, так надає і матеріальну допомогу грошима не спростовують висновків суду першої інстанції щодо необхідності стягнення аліментів на утримання сина, оскільки стягнення аліментів за рішенням суду не позбавляє відповідача права робити дитині подарунки та на власний розсуд надавати допомогу по його утриманню.

Також не приймаються до уваги колегією суддів доводи відповідача стосовно неможливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, у зв`язку тим, що на його утриманні знаходяться ще одна дитина, непрацююча дружина та матір похилого віку, оскільки в матеріалах справи відсутні належні докази зазначеного.

Рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

ОСОБА_7 у відповідача іншої дитини після ухвалення рішення про стягнення аліментів не є підставою для зміни або скасування судового рішення. Натомість відповідач не позбавлений права звернутись до суду з позовною заявою про зменшення розміру аліментів.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина