Справа № 263/9596/19
Провадження № 2/263/277/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2020 року м. Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Музики О.М.,

за участю: секретаря Налісної Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради про встановлення факту постійного проживання та визнання права на приватизацію,

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в якій позивачі просили суд: встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 за період з 20 травня 1985 року по 15 листопада 2005 року, та ОСОБА_2 за період з 20 травня 1985 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , та факт постійного проживання ОСОБА_1 за період з 03 грудня 2005 оку по 26 липня 2011 року за адресою: АДРЕСА_2 ; визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право на безоплатну приватизацію 2-х кімнатної квартири АДРЕСА_3 .

Вимоги позову мотивовані тим, що 23 серпня 1980 року позивачі уклали між собою шлюб. Рішенням Виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 15 лютого 2006 року № 54/1 «Про переведення нежитлового приміщення, розташованого на АДРЕСА_3 до складу житлового фонду та включення її до службової житлової площі житлово-комунального підприємства «Домовик-2» двокімнатна квартира АДРЕСА_3 у вказаному будинку включена до житлового фонду та надана родині ОСОБА_2 як службова площа. На підставі рішення Виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 18 липня 2012 року № 195/3 «Про виключення житлової площі з числа службової» указану квартиру АДРЕСА_3 виключено з числа службової житлової площі, оскільки наймач - ОСОБА_2 відпрацював на підприємстві більше 10 років та має склад родини - 2 особи. Позивачем до даного рішення органу місцевого самоврядування надана довідка від 29 жовтня 2008 року про те, що відомостей про наявність особистого будинку та приватизованої квартири за ОСОБА_2 не має. Маріупольською міською радою 01 жовтня 2012 року виданий ордер КО № 006828 на вселення у цю квартиру позивачів. Так, позивачі та їх син - ОСОБА_3 постійно мешкали у квартирі АДРЕСА_3 за указаною адресою, у 2008 році син знятий з реєстрації, однак позивачі продовжують бути зареєстрованими за цією адресою, що підтверджується особистим рахунком № 915. Позивачі звернулися до Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради із заявою про оформлення передачі у приватну власність квартири АДРЕСА_3 та надали відповідні документи, однак отримали листа з письмовими роз`ясненнями щодо порядку оформлення приватизації квартири та надання довідки про реєстрацію за період з 01 січня 1993 року по 20 квітня 2006 року. Позивачами подані до відповідача усі необхідні документи, однак ними отримано відмову у передачі квартири у приватну власність, оскільки відсутня довідка про реєстрацію за період з 01 січня 1993 року по 20 квітня 2006 року, що унеможливлювало підготовку рішення органу місцевого самоврядування про приватизацію квартири АДРЕСА_3 у вказаному будинку. На теперішній час позивачами не можливо надати документи про їх проживання в Новоазовському районі Донецької області та Автономній Республіці Крим, оскільки ці території є тимчасово окупованими. Позивачі вказують, що вони правомірно, на підставі ордеру у 2006 році вселилися до цієї квартири і до теперішнього часу там законно проживають, тому, посилаючись на положення ст. ст. 2, 3, 5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. ст. 16, 328, 345 ЦК України, ст. 9 Житлового кодексу Української РСР, Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 року № 109/17404 (далі - Положення), вказуючи, що перелік підстав для відмови є вичерпним, спірна квартира не відноситься до житла, яке не підлягає приватизації, позивачі просили вимоги позову задовольнити.

Не погоджуючись із заявленими вимогами, Департамент по роботі з активами Маріупольської міської ради подав відзив на позовну заяву, який мотивований тим, що у липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Департаменту міського майна із заявою про передачу у приватну власність квартири АДРЕСА_3 , за результатами якого 31 липня 2017 року йому надана відповідь, в якій роз`яснено, що для передачі квартири у приватну власність, позивачам необхідно надати документи, що підтверджують не використання ними житлових чеків, а саме довідки з попереднього місця проживання (після 1992 року) згідно з вимогами п. п. 18, 20 Положення. Позивачі посилаються на положення ч. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», однак ними не надано усіх документів, що передбачені Положенням, що є підставою для відмови у приватизації та унеможливлює дотримання процедури приватизації квартири. Відсутність указаного документа позбавляє можливості достовірно встановити факт, чи мають позивачі право на приватизацію житлового фонду, у зв`язку з чим Департамент по роботі з активами позбавлений можливості здійснити приватизацію. Позивачі стверджують, що ОСОБА_1 з 20 травня 1985 року по 15 листопада 2005 року та ОСОБА_2 з 20 травня 1985 року по 19 квітня 2006 року були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , та ОСОБА_1 з 03 грудня 2005 року по 26 липня 2011 року за адресою: АДРЕСА_2 , однак ними не подано доказів, що підтверджують факт їх проживання за вказаними адресами та не використання ними житлових чеків. Посилаючись на указані обставини та положення ст. 4 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», п. п. 18, 20 Положення, відповідач просив відмовити у задоволенні вимог.

Рух справи.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 липня 2019 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, призначені підготовчі судові засідання, роз`яснено учасникам справи їх право і строки на подачу відзиву на позов, відповіді на відзив, письмових заперечень.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 11 вересня 2019 року у задоволенні клопотання представника Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради - Мащенко Д.О. про заміну не належного відповідача відмовлено.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 жовтня 2019 року змінено неналежного відповідача - Департамент міського майна Маріупольської міської ради на належного - Департамент по роботі з активами Маріупольської міської ради та закрито підготовче засідання.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 17 січня 2020 року повернуто до стадії підготовчого судового засідання у даній справі та витребувано у Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради та Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» відомості щодо участі позивачів у приватизації та довідку про залишок житлових чеків ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 вересня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивачі: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до судового засідання не з`явилися, попередньо подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, в яких просили позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради - Мащенко Д.О. до судового засідання не з`явилася, попередньо подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просила ухвалити рішення на підставі поданих доказів, з урахуванням чинного законодавства.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи.

Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася кожна із сторін, а також витребувані судом, інших суду не представлено.

Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого.

Судом установлені наступні фактичні обставини справи та відповідно до них правовідносини.

Відповідно до відмітки у паспорті громадянина України серії НОМЕР_1 , ОСОБА_2 з 20 квітня 2006 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно з відмітками у паспорті громадянки України серії НОМЕР_2 , ОСОБА_1 з 20 травня 1985 року по 15 листопада 2005 року була зареєстрована у с. Набережне Новоазовського району Донецької області, з 03 грудня 2005 року по 26 липня 2011 року зареєстрована по АДРЕСА_2 та з 29 липня 2011 року до теперішнього часу по АДРЕСА_3 .

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу від 23 серпня 1980 року серії НОМЕР_3 , ОСОБА_2 23 серпня 1980 року уклав шлюб із ОСОБА_4 , про що вчинений актовий запис № 10, після шлюбу дружині присвоєне прізвище ОСОБА_5 .

Рішенням Виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 15 лютого 2006 року № 54/1 включено до житлового фонду нежитлове приміщення, розташоване на першому поверсі 14-поверхового будинку, за адресою: АДРЕСА_3 ; двокімнатну квартиру у будинку АДРЕСА_3 розподілено житлово-комунальному підприємству «Домовик-2» для надання родині ОСОБА_5 та включено її до службової житлової площі.

Рішенням Виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 18 липня 2012 року № 195/3 виключено з числа службової житлової площі окрему двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 .

Виконавчим комітетом Маріупольської міської 01 жовтня 2012 року ОСОБА_2 та його родині у складі дружини - ОСОБА_1 , виданий ордер серії КО № 006828 на житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_3 , житловою площею 24,1 кв. м.

Відповідно до особового рахунку № НОМЕР_4 до квартири АДРЕСА_3 , посвідченого директором ККП КК «Західна» - Росич Ю.М., до вказаної квартири 20 квітня 2006 року прибув ОСОБА_2 , 1963 року народження, з 04 травня 2006 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 проживав ОСОБА_3 , 1981 року народження, та 27 липня 2011 року прибула ОСОБА_1 .

Згідно з довідкою Маріупольського бюро технічної інвентаризації від 29 жовтня 2008 року та Витягу з Державного реєстру ревучих прав на нерухоме майно, відомостей про наявність у ОСОБА_2 приватного будинку і приватизованої квартири у бюро технічної інвентаризації не містяться.

Відповідно до довідки Паспортного відділу Жовтневого РВ Маріупольського МВ ГУ МВС України в Донецькій області від 08 липня 2008 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 01 липня 2008 року документувався паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 у зв`язку із пошкодженням паспорту серії НОМЕР_5 , виданого Новоазовським РО в Донецькій області від 19 червня 1999 року.

Згідно з Витягом про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11 жовтня 2004 року, приватний будинку по АДРЕСА_2 на праві приватної власності належить ОСОБА_6 .

Департамент міського майна Маріупольської міської ради листом від 31 липня 2017 року № 724-18229-36.1/08 повідомив ОСОБА_2 , що його звернення про передачу у власність спірної квартири розглянуто та за наслідками його розгляду йому роз`яснено, що Департаменту не представилось за можливе оформити передачу квартири АДРЕСА_3 у приватну власність, оскільки не представлені довідки з місця реєстрації за період з 01 січня 1993 року по 20 квітня 2006 року та довідки про реєстрацію ОСОБА_1 за період з 01 січня 1993 року по 15 листопада 2005 року, а також довідки про невикористання права на приватизацію житла за місцем реєстрації за указаний період.

На запит суду Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» 20 лютого 2020 року повідомило, що з 14 квітня 2014 року розпочато Антитерористичну операцію, внаслідок чого Національним банком України прийнятті заходи з метою збереження ліквідності банківської системи та, починаючи з 24 липня 2014 року, запроваджено надзвичайний режим роботи банківської системи в Донецькій, Луганській областях та Автономній Республіці Крим, призупинено здійснення фінансових операцій на окремих територіях Донецької і Луганської областей. Таким чином, діяльність окремих територіальних відділень АТ «Ощадбанк» в Донецькій області, які розташовані на непідконтрольній території, у тому числі і в Новоазовському районі, з 24 листопада 2014 року зупинена, тому у банку не має можливості надати запитувану інформацію, оскільки списки громадян, які включені на приватизацію житла за житловими чеками за адресою: АДРЕСА_1 та за адресою: АДРЕСА_2 , знаходиться на території, яка непідконтрольна українській владі, доступу до документів тимчасово не має.

Управління міського майна Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради 16 березня 2020 року, на запит суду, повідомило, що списки використаних чеків на приватизацію житлового фонду зберігаються за попереднім місцем реєстрації громадянина, у м. Маріуполі відсутні відомості в реєстрі щодо участі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у приватизації державного житлового фонду.

У суду відсутні мотиви для відхилення представлених доказів.

Представлені суду докази відповідають змісту статей 77 - 80 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідно достатності їх для прийняття у справі законного та справедливого рішення.

Предметом спору (зміст спірних правовідносин) у справі є встановлення факту постійного проживання за певними адресами у певний період та визнання права на приватизацію житлового приміщення.

Щодо порушення прав позивача та ким вони порушені, то суд виходить з наступного.

Положеннями статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, що визначений законом або договором.

Частиною першою статті 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга статті 55 Конституції України).

Відповідно до положень частин першої-третьої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Як вбачається з матеріалів справи, з метою захисту власних житлових прав позивачі звернулася до суду з позовом про встановлення факту проживання позивачів у певний період за певними адресами та визнання їх права на користування житловим приміщенням.

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання позивачів у певний період та за указаними ними адресами, суд виходить з наступного.

Питання встановлення факту проживання у квартирах (будинках), кімнатах у гуртожитку є частиною юридичного складу, наявність чи відсутність якого сторони зобов`язані довести, а суд зобов`язаний встановити при розгляді усіх справ, пов`язаних із застосуванням Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місцем перебування фізичної особи є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік, а місцем проживання є житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Документи, до яких вносяться відомості про місце проживання, є паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист.

Реєстрацією є внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами статей 1, 6, 9, 61 ЖК Української РСР, ст. 29 ЦК, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК Української РСР права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право й у разі тимчасової відсутності, а отже і право на приватизацію разом з іншими членами сім`ї.

У цьому контексті паспорт громадянина України з відміткою про місце реєстрації та її дату у проміжку часу є документом, до якого вносяться відомості про місце проживання, який у достатній мірі підтверджує такий факт, зокрема, у цій справі згідно з паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 , ОСОБА_1 з 20 травня 1985 року по 15 листопада 2005 року була зареєстрована у с. Набережне Новоазовського району, Донецької області, з 03 грудня 2005 року по 26 липня 2011 року зареєстрована по АДРЕСА_2 та з 29 липня 2011 року до теперішнього часу по АДРЕСА_3 , тому цей факт для суду є беззаперечним, і окремому доказуванню не підлягає.

Що стосується факту постійного проживання ОСОБА_1 , то суд враховує представлені: довідку про те, що ним 16 червня 1999 року отриманий паспорт у Новоазовському РВ та відповідне свідоцтво про реєстрацію шлюбу із ОСОБА_1 , яка за відміткою у паспорті з 20 травня 1985 року по 15 листопада 2005 року була зареєстрована у с. Набережне Новоазовського району, Донецької області.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Згідно з ч. 3 ст. 4 Сімейного кодексу України кожна особа має право на проживання в сім`ї.

Частиною 1 статті 56 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання.

Отже, реєстрація шлюбу та факт сімейних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 23 серпня 1980 року по теперішній час, реєстрація його дружини - ОСОБА_1 з 20 травня 1985 року у Новоазовсьому районі Донецької області, отримання ОСОБА_2 паспорту громадянина України у Новоазовському РВ у 1999 році за місцем реєстрації його дружини, враховуючи наведені положення Сімейного кодексу України, презумпції спільності проживання сім`ї, пов`язаність спільним побутом, взаємними правами та обов`язками, у достатній мірі підтверджують факт його постійного проживання у с. Набережне Новоазовського району Донецької області з його дружиною ОСОБА_1 в указаний період.

Поряд з цим, факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Позовне провадження відноситься до виду провадження у судовому процесі, у якому розглядається спір двох сторін (позивача та відповідача), який виникає з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

У цій справі встановлення факту пов`язується з подальшим вирішенням спору про право цивільне, тобто доведення цієї обставини (факту), крім іншого, породжує визнання права за позивачами на приватизацію, тобто, фактична обставина, встановлена судом на підставі оцінених доказів та на підставі якої суд встановлює обставини наявності у позивачів права, за захистом якого вони звернулися, тому, суд, установивши у мотивувальній частині цього рішення обставину (факт) постійного проживання позивачів за указаними адресами, у подальшому не зазначає про це у резолютивній частині, а вирішує спір про право на приватизацію по суті.

Щодо використання чи не використання житлових чеків на приватизацію спірної квартири, то суд виходить з наступного.

Згідно із статтею 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Частиною 5 статті 116 Конституції України на Кабінет Міністрів України покладений обов`язок забезпечення рівних умов розвитку всіх форм власності; здійснення управління об`єктами державної власності відповідно до закону.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У пункті 21 рішення Європейського суду з прав людини від 30 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» зазначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У статті 41 Конституції України вказано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Складовими права на житло є забезпечення умов з приводу можливості кожного громадянина мати житло і гарантовану непорушність права користування житлом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, визначені у Законі України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон № 2482-XXII), який визначає правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання. Метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Відповідно до статті 1 Закону № 2482-ХХІІ приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Приватизація є договором між державою та громадянином про безоплатну або частково оплатну передачу йому у власність квартири, у якій він постійно проживає.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що право на приватизацію житла мають лише особи, які фактично проживають у зазначеному приміщенні.

За нормами п. 20 цього Положення документом, що підтверджує невикористання громадянином житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, є довідка з попередніх місць проживання (після 1992 року) щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду.

Довідка про реєстрацію місця проживання видається органом реєстрації відповідно до вимог Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207 (п. 19 Положення).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26 квітня 1993 року № 5 «Про випуск в обіг приватизаційних житлових чеків» останні підлягають випуску у вигляді приватизаційних депозитних рахунків, порядок відкриття яких та здійснення з них платежів регулюються «Положенням про порядок відкриття приватизаційних депозитних рахунків і здійснення з них платежів», затвердженим постановою Правління Національного банку України від 27 квітня 2000 року №179. Згідно із цим Положенням житлові чеки - це приватизаційні папери, які засвідчують право власника на безоплатне одержання в процесі приватизації частки державного житлового фонду, тобто житлові чеки можуть використовуватися для приватизації квартир (будинків) державною житлового фонду.

Ощадний банк України забезпечує відкриття громадянам України іменних приватизаційних депозитних рахунків на повну вартість житлового чека - 12 тис. крб. окремо від приватизаційного депозитного рахунку майнового сертифіката за умови надання громадянином України приватизаційних платіжних доручень, виданих органами приватизації, що свідчать про набуття громадянином статусу потенційного покупця об`єктів приватизації; списання частки або всієї вартості житлового чека за поданням органу приватизації державного житлового фонду.

Підставою для здійснення операцій з приватизаційними платіжними дорученнями є списки громадян, які мають право на одержання приватизаційних паперів (відкриття приватизаційних депозитних рахунків), а також відповідна відмітка органу приватизації державного житлового фонду у паспорті про право на безоплатну приватизацію житла у відповідному для даного громадянина обсязі.

Відповідно до ст. 16 ЖК Української РСР до компетенції виконавчих комітетів селищних, сільських Рад народних депутатів у галузі використання і забезпечення схоронності житлового фонду належить, зокрема, право здійснювати облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, а також контроль за станом цього обліку на підприємствах, в установах, організаціях, затверджують рішення про взяття громадян за місцем роботи на облік потребуючих поліпшення житлових умов; прийняття рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду Ради, затверджують спільні рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації про надання жилих приміщень у будинках відомчого жилого фонду; видають ордери на жилі приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду.

Згідно з пп. 2 п. а ч. 1 ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: власні (самоврядні) повноваження, зокрема, облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності.

Ці повноваження відповідно до п. б ч. 1 ст. 30 цього Закону можуть бути делеговані до компетенції створюваних радою виконавчих органів.

Статтею 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що саме держава, через свої органи виконавчої влади, які створені як Кабінетом Міністрів України, так і на місцях відповідними Радами місцевого самоврядування, забезпечує порядок проведення приватизації державного житлового фонду; забезпечує громадян України відповідними житловими чеками; веде перелік (облік) громадян, які використали ці чеки у повному обсязі чи частково; забезпечує збереження інформації про використання житлових чеків, тощо.

У п. 3.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2010 від 10 червня 2010 року (справа про безоплатну приватизацію житла) зазначено, що «приватизація державного житлового фонду згідно з Законом відбувається шляхом використання всіма громадянами України приватизаційних житлових чеків. Громадянам надано право змінити цільове використання цих чеків, а тому вони можуть бути використані також для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду… Зазначене положення Закону дає підстави для висновку, що приватизація державного житлового фонду не є обов`язком громадян України, а є їх правом, яке повинне реалізовуватися ними на власний розсуд, на умовах, у порядку та спосіб, встановлених законом. Системний аналіз положень Закону та ЖК України дає підстави для висновку, що право громадянина України на приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз у повному обсязі, якщо він повністю використав житловий чек та у його власність передано загальну площу житла, що не перевищує встановлену санітарну норму і відповідно, номінальну вартість житлового чека, незалежно від того, відповідає ця площа одній квартирі (будинку) чи кільком. Таким чином тільки повне використання житлових чеків є фактом реалізації один раз права на безоплатну приватизацію житла, передбаченого п. 5 ст. 5 Закону».

У справі судом установлено, що державний банк - АТ «Ощадбанк» не забезпечив збереження інформації про використання житлових чеків громадян на території Донецької області, частина якої на теперішній час є тимчасово окупованою територією, у тому числі і щодо позивачів.

Не забезпечення державним банком збереження інформації про використання житлових чеків не може бути розцінене судом як підстава для обмеження позивачів у здійсненні ними своїх цивільних прав, у тому числі на приватизацію, та вважає, що у даному випадку держава, за відсутності такої інформації, покладає на позивачів надмірний індивідуальний тягар з доказування тих фактів, які зобов`язаний зберегти та вести їх облік відповідний державний орган, а також тимчасова окупація та час до повного повернення окупованих територій не може бути «виправданим очікуванням» щодо отримання можливості ефективного використання права власності позивачами.

Позивачі наводять аргументи, що ними не використовувалися житлові чеки на приватизацію житлового фонду за попереднім місцем реєстрації, тобто у Новоазовському районі Донецької області та відповідно в Автономній Республіці Крим, на підтвердження чого представили Витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в яких відсутні відомості про належність їм будь-якого майна на праві власності, тому вважають довести, що обставин використання ними житлових чеків не існувало/не відбувалося, однак докази на підтвердження цих обставин залишилися на непідконтрольній державній владі України території, тому їх довести практично неможливо, у зв`язку з чим, враховуючи, що саме держава, в особі своїх органів, зобов`язана зберегти таку інформацію, суд будує з`ясування обставин справи від зворотного, тобто, інший учасник справи - відповідач, має довести, що викладені у відзиві на позов обставини існували і відбувалися, оскільки саме відповідач заперечує право позивачів на приватизацію квартири.

Позивачем, як державним органом, не доведено фактів використання позивачами житлових чеків на приватизацію.

З огляду на викладене, суд з цього приводу виходить з принципу «від зворотного» та вважає, що позивачами не використанні житлові чеки і ця обставина не спростована відповідачем у справі.

Водночас у разі, після звільнення тимчасово окупованих територій, якщо буде установлено, що житло - спірна квартира приватизована з порушенням ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», у зв`язку з чим громадяни - позивачі не мали права на приватизацію житла, судом може бути скасовано державну реєстрацію права власності, а також свідоцтво про право власності на житло. У цьому контексті у повному обсязі буде відновлене право органу місцевого самоврядування на розпорядження даним житлом, зокрема, що призведе до того, що квартира з приватної власності у примусовому порядку переводиться до державного житлового фонду, а колишні власники перетворюються на квартиронаймачів.

Інших перешкод для приватизації позивачами спірної квартири не установлено.

Згідно зі ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Згідно з п. 2.1 Положення про Департамент по роботі з активами Маріупольської міської ради, указаний департамент здійснює за дорученням на підставі рішень міської ради повноважень по володінню, користуванню та розпорядженню об`єктами комунальної власності.

Відповідно до п. п. 3.18, 3.19 Департамент видає ордери на жилі приміщення в будинках державного та громадського житлового фонду, які скріплюються печаткою департаменту. Забезпечує укладення та розірвання договорів найму соціального житла згідно з рішенням виконкому міської ради.

Отже, проводячи аналіз наведених норм законів та Положення про Департамент по роботі з активами Маріупольської міської ради, необхідно дійти висновку, що до компетенції цього Департаменту, створеного радою виконавчого органу Маріупольської міської ради, належить питання розподілу та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності.

Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив, що у справах із питань, віднесених до компетенції органів місцевого самоврядування чи місцевої державної адміністрації, або з питань управління житловим фондом, віднесених його власником або уповноваженим ним органом до свого відання згідно зі ст. 18 ЖК Української РСР (наприклад, про надання жилого приміщення, визнання права на жиле приміщення, крім випадків, коли в ньому проживають інші члени сім`ї наймача), належною стороною повинен бути відповідний орган чи власник житлового фонду.

У зв`язку з викладеним, оскільки Виконавчий комітет Маріупольської міської ради делегував свої повноваження Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради щодо розподілу та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності, у даній справі Департамент як створений радою орган є належним відповідачем у справі.

Вирішуючи вимоги щодо права на приватизацію указаної квартири, суд виходить з наступного.

Як встановлено статтею 2 Закону № 2482-ХХІІ до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Статтею 346 ЦК України установлено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

Відповідно до ст. 8 вказаного Закону, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

Згідно з ч. 10 ст. 8 Закону № 2482-ХХІІ органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Отже, право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутися до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду вказаним органом у строк, передбачений чинним законодавством.

З урахуванням зазначеного, відмова Управління міського майна Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради від 31 липня 2017 року № 724-18229-36.1/08 у приватизації ОСОБА_2 та ОСОБА_1 житлового приміщення - квартири АДРЕСА_3 не може бути визнана суду законною та такою, що відповідає засадам створення умов для здійснення права позивачів на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі.

Крім того, суд вважає вимогу органу приватизації про надання позивачем відомостей про те, що раніше вони не використовували своє право на приватизацію, безпідставною, оскільки встановлення цієї обставини має відноситись до виключної компетенції держави, яка, виконуючи функції з владного регулювання усіх без винятку суспільних правовідносин, зобов`язана мати власний, самодостатній і незалежний механізм з отримання такої інформації, не покладаючи цей тягар на громадян.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

У справі судовими витратами є сплачений позивачами судовий збір у розмірі 3 073 грн. 60 коп. за кожною вимогою, сплачений кожним з позивачів, що відповідає ст. 6 Закону України «Про судовий збір».

Судовий збір у розмірі 1 536 грн. 80 коп. пов`язаний із розглядом справи - позовними вимогами про визнання права на приватизацію, відповідає вимогам статей 4, 6 Закону України «Про судовий збір», зокрема щодо розміру його сплати при подачі позову, тому, з урахуванням висновку суду про задоволення позовних вимог в цій частині, сплачений позивачами судовий збір підлягає компенсації за рахунок відповідача.

Однак, за вимогами про встановлення факту постійного проживання судовий збір у розмірі 1 536 грн. 80 коп., не підлягав сплаті, тому суд не вирішує питання про його розподіл.

У той же час позивачі не позбавленні можливості вирішити питання про його повернення у відповідності до вимог ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст. ст. 43, 55, 116, 124 Конституції України ст. ст. 4, 9, 16, 64, 65, 106 ЖК Української РСР, ст. 1, 5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. ст. 11, 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»,Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 84, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради про встановлення факту постійного проживання та визнання права на приватизацію - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право на безоплатну приватизацію двох кімнатної квартири АДРЕСА_3 , житловою площею 24,1 кв. м.

Стягнути з Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

Стягнути з Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Із повним текстом рішення суду можна ознайомитися у Єдиному державному реєстрі судових рішень за адресою: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повний текст рішення суду виготовлений 28 вересня 2020 року.

Відомості про сторін у справі:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт серії НОМЕР_2 , ІПН НОМЕР_6 , адреса проживання та реєстрації: АДРЕСА_3 , засоби зв`язку - НОМЕР_7 ;

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт серії НОМЕР_1 , ІПН НОМЕР_8 , адреса проживання та реєстрації: АДРЕСА_3 , засоби зв`язку - НОМЕР_9 ;

Департамент міського майна Маріупольської міської ради, юридична адреса: проспект Металургів, 25, м. Маріуполь, Донецька область, 87500.

Суддя О.М. Музика