Справа № 226/3583/19
Справа 226/3583/19
Провадження № 2/226/102/2020
і м е н е м У к р а ї н и
02 березня 2020 року м. Мирноград
Димитровський мiський суд Донецької областi у складi:
головуючого судді Коваленко Т.О.,
за участі секретарів Ковальової І.О., Григор О.І.,
учасники судового процесу:
позивач ОСОБА_1 ,
представник позивача ОСОБА_2 ,
представник відповідача Хацевич О.В.,
представник третьої особи 1 Хацевич О.В.,
представники третьої особи 2 Прокопович І.С. (відсутня)
розглянувши у вiдкритому судовому засiданнi в місті Мирнограді Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України в Донецькій області, треті особи Управління Державної казначейської служби в Україні у місті Мирнограді Донецької області, Донецьке управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, про відшкодування шкоди заподіяної незаконним притягненням до адміністративної відповідальності,
І. Стислий виклад позиції позивача.
ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.
Позивач та його представник в судовому засіданні вимоги позову підтримали, обґрунтовуючи свою позицію обставинами, викладеними в позовній заяві.
Відповідачем Головним управлінням Державної казначейської служби України в Донецькій області суду наданий відзив на позовну заяву, у якому він заперечував щодо задоволення у повному обсязі позовних вимог, зазначивши, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області не вчиняло будь-яких дій щодо позивача, не приймало будь-яких рішень по відношенню до конституційних прав позивача, отже не вчиняло дій, що мали наслідком порушення прав позивача. До того ж, Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області навіть не є розпорядником єдиного казначейського рахунку Державного бюджету щодо відшкодування шкоди на державному рівні. Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області є юридичною особою публічного права, територіальним органом центрального органу виконавчої влади, здійснює свою діяльність відповідно до покладених Бюджетним кодексом України повноважень та не повинно нести відповідальність за діяльність інших органів державної влади. Крім того, постановою Димитровського міського суду Донецької області від 11.04.2019 року по справі № 226/595/19 провадження по справі про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_1 за ст. 172-6 ч. 1 КУпАП закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення, тобто відсутні підстави для стягнення моральної шкоди.
В судовому засіданні представник відповідача підтримав позицію органу, який він представляє, обґрунтовуючи свою позицію обставинами, викладеними у відзиві на позовну заяву.
Інших клопотань в порядку ст.222 ЦПК України учасниками справи суду не надано, підстави для вирішення справи шляхом укладення мирової угоди відсутні.
ІІІ. Процесуальні дії у справі.
26.11.2019 року ухвалою судді відкрите провадження у цій справі, яка розглядається у загальному позовному провадженні.
17.12.2020 року підготовче провадження у справі закрите і призначено розгляд справи по суті в судовому засіданні о 09.30 год. 08.01.2020 року.
Судові засідання у справі відбулись 08.01.2020, 29.01.2020, 03.02.2020, 21.02.2020, 02.03.2020.
ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Наказом Головного управління Національної поліції в Донецькій області № 413 о/с від 31 серпня 2017 року ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за п.6 ч.1 ст.77 ЗУ «Про Національну поліцію» (арк.спр.11).
Постановою судді Димитровського міського суду Донецької області від 11 квітня 2019 року провадження по справі про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_1 за частиною першою статті 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрите за відсутністю складу адміністративного правопорушення. У постанові судді визначено, що стосовно ОСОБА_1 складений адміністративний протокол в якому зазначено, що ОСОБА_1 проходив службу в Національній поліції України на посаді дільничного офіцера поліції сектору превенції Покровського відділу поліції ГУНП в Донецькій області та наказом № 413 о/с від 31.08.2017 його було звільнено зі служби в поліції. Частиною другою статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» передбачено, що особи, які припинили діяльність, пов`язану з виконанням функції держави або місцевого самоврядування, зобов`язані наступного року після припинення діяльності подавати в установленому частиною першою цієї статті порядку декларацію особи, уповноваженою на виконання функції держави або місцевого самоврядування, за минулий рік, шляхом її заповнення на офіційному веб-сайті НАЗК до 1 квітня. Але, ОСОБА_1 лише 06.04.2018 о 12 год. 12 хв., перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , несвоєчасно, без поважних причин, подав до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, декларацію суб`єкта декларування, який припинив діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування за минулий рік, чим порушив вимоги фінансового контролю та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Підставою для закриття провадження в адміністративному матеріалі стало порушення вимог частини другої статті 254, статей 256, 268 Кодексу України про адміністративне правопорушення. Постанова суду набрала чинність 23 квітня 2019 року (арк.спр.21-25).
V. Оцінка суду.
Дослідивши надані суду докази та вислухавши учасників процесу, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
З позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що підставою для відшкодування шкоди є складення відносно позивача адміністративного протоколу і подальше адміністративне провадження, проте даних про застосування до нього адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу судом не було установлено, тому до даних спірних правовідносин необхідно застосувати положення статті 1174 ЦК України.
Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Статтями 2, 4 Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду №266/94-ВР (далі Закон №266/94-ВР) передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.
На підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону №266/94-ВР в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу.
Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).
Такий висновок викладений в постанові Верховного Суду в справі №569/1799/16-ц від 10 жовтня 2019 року.
На підтвердження заподіяння моральної шкоди позивач посилався на такі обставини.
При розгляді цієї справи по суті, суд враховує, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).
Закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини.
Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).
При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Дослідивши надані позивачем докази, суд приходить до висновку про те, що за вищевказаних обставин справи є доведеними позивачем факт наявності моральної шкоди, що завдана йому провадженням у справі про адміністративне правопорушення, яка полягає у приниженні честі, гідності, моральних переживаннях, почутті образи, емоційної напруги, нервозності та інших негативних переживань, викликаних незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, зазначених у позовній заяві.
При цьому суд не приймає до уваги, як недоведені, твердження позивача, що саме через притягнення його до адміністративної відповідальності він не міг працевлаштуватись, оскільки тривалий час до ініціювання адміністративного провадження, а також після його закінчення, позивач не працював/не працює, що свідчить про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між цими подіями. Також позивачем не доведено твердження, що особи, з якими він раніше спілкувався, припинили з ним відносини саме з підстав притягнення його до адміністративної відповідальності. На підтвердження цих доводів будь-яких доказів суду не подано.
При визначенні розміру компенсації моральної шкоди суд виходить із загальних засад розумності, справедливості, пропорційності та враховує тривалість провадження у справі про адміністративне правопорушення, яке здійснювалось з 22 січня 2019 року (дата відібрання пояснень) до 23 квітня 2019 року (дата набрання чинності постановою судді від 11 квітня 2019 року), тобто три місяці, необхідність зміни нормального життєвого стану та витрачання часу, коштів на відновлення прав, а тому вважає, що на користь відповідача слід стягнути моральну шкоду у розмірі 3000 гривень.
Щодо твердження відповідача Головного управління Державної казначейської служби України в Донецькій області, що цей орган не є належним відповідачем у цій справі, суд вважає необхідним зазначити таке.
Законодавством не передбачено відповідальності безпосередньо посадової особи державного органу або органу місцевого самоврядування за спричинення шкоди при виконанні службових обов`язків перед особою, якій цієї шкоди завдано. Відповідно до вимог Цивільного кодексу України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.
Це підтверджується також положеннями частини другої статті 25 Бюджетного кодексу України, згідно з якою шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади або органу місцевого самоврядування, відшкодовується державою.
Відповідно до статті 48 Цивільного процесуального кодексу України держава може бути стороною у цивільній справі. Проте, незважаючи на те, що держава визнається самостійним учасником цивільного процесу, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 Цивільного кодексу України).
Це відображено також у частині четвертій статті 58 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 18 грудня 2019 року № 390-IX) де зазначено, що держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції.
Згідно із Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 р. № 215 Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (пункт 9 Положення). Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (абзац 3 пункту 4 Положення).
Незважаючи на те, що є вже усталеною у правозастосовній діяльності практика по застосуванню спеціальної правової конструкції «держава в особі відповідного органу державної влади», за відсутності прямої процесуальної норми, яка б визначала як обов`язок звернення до суду саме в такий процесуальний спосіб, суд не може позбавити позивача права на відшкодування спричиненої йому моральної шкоди, внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності, через відсутність зазначення ним у позові відповідачем держави Україна. Позивач визначив відповідачем орган державної влади - Головне управління Державної казначейської служби України в Донецькій області, який є територіальним органом Державної казначейської служби України. І перший, і другий органи мають повноваження щодо безспірного списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Будь-який інший орган таких повноважень не має. За таких обставин Головне управління Державної казначейської служби України в Донецькій області є належним відповідачем.
Більш того, у пункті 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, стаття 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.
VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.
За змістом частин з першої по шосту статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Витрати позивача на правову допомогу по цій справі склали 4000 грн, що підтверджується Договором про надання правничої допомоги від 15 листопада 2019 року, ордером серії АА № 050802 від 15.11.2019, Актом виконаних робіт від 22.11.2019 згідно якого було витрачено 4 год. робочого часу та підлягає сплаті 4000 грн, квитанцією до прибуткового касового ордера № 4/04 від 15.11.2019 (арк.спр.12-16).
Оскільки представник відповідача будь-яких клопотань по зменшенню витрат на правничу допомогу не заявляла, даних щодо необґрунтованості понесених витрат суду не подавала, керуючись статтею 137 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути на користь позивача понесені ним витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, в сумі 4000 грн.
На підставі статей 23,170,1174 Цивільного кодексу України, ЗУ "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", керуючись ст.ст. 10,12,13,81,82,141,263-265 ЦПК України, суд
Стягнути на користь ОСОБА_1 3 000 гривень на відшкодування моральної шкоди та понесені витрати на професійну правничу допомогу у сумі 4000 гривень, а всього 7 000 (сім тисяч) гривень за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунка Головного управління Державної казначейської служби України в Донецькій області.
Рішення суду може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

В разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 12 березня 2020 року.

Суддя Т.О.Коваленко