Справа № 183/3893/20
№ 2/183/2900/20
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 вересня 2020 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючої судді Сороки О.В.,
секретаря судового засідання Пащенко А.С.,
розглянувши, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Піщанська сільська об`єднана територіальна громада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
20 липня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищеозначеним позовом до ОСОБА_2 , в обґрунтування якого посилалася на те, що в період з 15 вересня 2007 року по 18 липня 2017 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. У 2007 році відповідач звернувся до позивача з проханням надати йому можливість зареєструвати своє місце проживання в належній їй квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві приватної власності згідно договору дарування ВАА №438200, зареєстрованого в реєстрі за №2500 від 05 серпня 2002 року, для отримання посвідки на тимчасове місце проживання, так як відповідач є громадянином Азербайджану.
В зазначеній квартирі сторони не проживали, позивач завжди використовувала дане житлове приміщення як дачний будинок, відповідач за адресою своєї реєстрації був лише декілька разів та постійно не прожив, жодних особистих речей відповідача в зазначеній квартирі немає.
В 2017 році, після розірвання шлюбу, позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням, щоб він добровільно виписався з належної їй квартири, але порозуміння так і не було досягнуто, так як відповідач категорично відмовляється це робити в добровільному порядку.
Отже, проживаючи за іншою адресою, відповідач залишається зареєстрованим у належній позивачу квартирі, в такий спосіб перешкоджає їй, як власнику майна, в повній мірі володіти та розпоряджатися своїм майном, а тому, посилаючись на вимоги ст.ст. 391,405 ЦК України, позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 10 серпня 2020 року відкрито провадження у справі.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав та просив задовольнити у повному обсязі (а.с.24).
Відповідачі відзив на позов не подав, в судове засідання не з`явився, звернувшись до суду з заявою про розгляд справи у його відсутність (а.с.27).
Згідно ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами справи.
Зважаючи на подані сторонами заяви, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін, за наявними у справі письмовими доказами.
На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.
Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що позивач являється власником квартири АДРЕСА_1 , який належить їй на підставі договору дарування, посвідченого 05 серпня 2002 року Новомосковською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за №2500 та в Новомосковському БТІ 16.08.2002 року, реєстрова книга 1657-6 (а.с.10,11).
Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Згідно довідки про склад сім`ї №832, виданої Знаменівським старостинським округом 17 липня 2020 року (а.с.12), а також у відповідності до відомостей відділу адресно-довідкової роботи Управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України у Дніпропетровській області (а.с.19), у зазначеній вище квартирі зареєстрованим значиться відповідач по справі - ОСОБА_2 , 1977 року народження, який в розумінні вимог Житлового кодексу України являвся членом сім`ї власника та був зареєстрований в квартирі зі згоди позивача.
Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу Серії НОМЕР_1 (а.с.15) шлюб між сторонами було розірвано, про що 18 липня 2017 року складено відповідний актовий запис №76.
Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Вимоги ст.156 ЖК України передбачають, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Суду подано акт про не проживання особи за місцем реєстрації, складений 16 липня 2020 року, за участю сусідів, підписи яких засвідчено в/о старости Знаменівського старостинського округу, у відповідності до якого ОСОБА_2 дійсно зареєстрований, але фактично не проживає понад один рік в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.13).
У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою.
З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15).
Поряд з цим, статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.
У відповідності до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно із ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до п.4 ч.2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
В свою чергу, відповідачем по справі суду не надано жодного належного та допустимого в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України доказу на спростування обставин, викладених в позові.
Як зазначає у своєму позові ОСОБА_1 , наявність реєстрації відповідача у належній їй на праві власності квартирі, заважає їй вільно розпоряджатися своєю власністю, у зв`язку з чим, суд вважає за необхідне визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачем та відповідачем, з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідача у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 12,76,81,89, 223, 263, 265 ЦПК України, ст.ст. 321, 391, 405 ЦК України, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Піщанська сільська об`єднана територіальна громада про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Сорока О.В.