Дата документу 22.09.2020 Справа № 336/3688/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 336/3688/19 Головуючий у 1 інстанції: Дацюк О.І.
№ 22-ц/807/2272/20 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Волчанова І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зобов`язання не перешкоджати у вихованні та спілкуванні з дитиною, визначення способів участі у вихованні дитини,

ВСТАНОВИВ

В червні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зобов`язання не перешкоджати у вихованні та спілкуванні з дитиною, визначення способів участі у вихованні дитини.

В обґрунтування позову зазначав, що з сторони перебували у шлюбі з 09.12.2016 року та є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після фактичного припинення шлюбних відносин у 2019 році та ухвалення судом рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина, відповідач не надає позивачеві можливості регулярно бачитись з сином, брати участь у його вихованні.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд, встановити наступний порядок участі ОСОБА_2 у вихованні і спілкуванні із ОСОБА_3 , а саме з 19.00 години кожної п`ятниці до 19.00 години кожної неділі без присутності матері, а також встановити час для спільного відпочинку щорічно протягом 15 днів поспіль у період часу з 01 червня до 01 вересня без присутності матері, а також зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_2 у спілкуванні із ОСОБА_3 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2020 року позов задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_2 брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визначено час спілкування та способи виховання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановивши для ОСОБА_2 :

періодичні побачення з неповнолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в період часу з 18.00 години суботи до 18.00 години неділі кожного тижня з правом перебування за місцем проживання ОСОБА_2 , а також відвідування культурних та розважальних закладів під час побачень без присутності ОСОБА_1 ;

час для спільного відпочинку ОСОБА_2 з неповнолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме протягом п`ятнадцяти календарних днів поспіль влітку кожного року за попереднім погодженням з ОСОБА_1 без присутності ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 1536,80 гривень.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 уклали шлюб 09.12.2016 року, що підтверджено копією свідоцтва про шлюб, ОСОБА_4 змінила прізвище на ОСОБА_5 та мають спільну дитину.

Батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_2 .

Факт постійного проживання малолітнього ОСОБА_3 разом із матір`ю ОСОБА_2 сторонами не заперечувався та підтверджений реєстрацією матері та дитини за однією адресою.

ОСОБА_2 офіційно працевлаштований, позитивно характеризується як за місцем проживання, так і за місцем роботи.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не спростовано тверджень позивача про те, що він не має можливості в достатній мірі та вільно спілкуватись із сином та саме відповідачем для того створені перешкоди, а час спілкування та кількість відвідувань сина визначається відповідачем на власний розсуд.

Підтверджений фотокартками факт спілкування ОСОБА_2 із сином у листопаді 2017 року таких висновків суду не спростовує, адже з позовом ОСОБА_2 звернувся у червні 2019 року, натомість як фотокартки датовані листопадом 2017 року.

Сам факт звернення позивача до суду, понесення ним витрат зі сплати судового збору та витрат на правничу допомогу, на думку суду першої інстанції є достатнім підтвердженням порушення прав позивача, відповідачем наявність перешкод у вільному спілкуванні позивача із сином не спростована, а відтак суд вбачає підстави для захисту таких прав в судовому порядку.

При вирішенні спору суд першої інстанції виходив з положень ст. 150 ч. 1, 2 СК України,за якими батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Стаття 153 СК України гарантує право мати, батька та дитини на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Як вказує ст. 155 ч. 1, 2 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 157 ч. 2, 3 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно ст. 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремою, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої 27.02.1991 року (далі Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Як вказує ст. 9 ч. 3 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини; поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Тож суд першої інстанції виходив з принципів рівності прав батьків щодо участі у вихованні дитини та забезпечення вільного та безперешкодного спілкування батьків з дитиною.

При цьому суд скоригував запропонований позивачем графік зустрічей ОСОБА_2 із сином, про який просив позивач, тому що фактично позивач просив визначити йому для спілкування із сином майже повністю усі вихідні. Враховуючи необхідність дитини проводити час також із матір`ю, зайнятість позивача на роботі, про яку він пояснив під час розгляду справи, той факт, що рішення суду має невизначений строк дії, отже встановлений судом графік може застосовуватись і під час навчання дитини у майбутньому, якщо не буде змінений за угодою сторін або в судовому порядку, суд першої інстанції вважав доцільним та справедливим визначити час для спілкування позивача із сином з вечора суботи до вечора неділі, що приблизно порівну розподіляє стандартні вихідні дні (субота та неділя) між обома батьками та дозволяє здійснити підготовку дитини до відвідування навчального закладу у понеділок (у майбутньому).

Крім того, суд першої інстанції вважав справедливою вимогу позивача про визначення йому часу для спільного відпочинку із сином протягом п`ятнадцяти календарних днів поспіль влітку, адже це не порушує рівності прав батьків та відповідає інтересам дитини.

Враховуючи, що ОСОБА_3 досяг того віку, коли він може перебувати певні періоди часу без матері, адже фізично він від матері не залежить, суд першої інстанції не знайшов причин для обов`язкової присутності матері дитини під час спілкування ОСОБА_2 із сином.

При цьому суд також вважав за доцільне надати право під час побачень позивача з сином відвідувати культурні та розважальні заклади, що, на переконання суду, сприятиме нормальному та всебічному розвитку ОСОБА_3 .

При апеляційному розгляді на усунення зазначених у апеляційній скарзі процесуальних порушень, які полягали у незалученні до участі в справі органів опіки та піклування, апеляційним судом було залучено до участі в справі орган опіки та піклування та ними наданий висновок за яким визначений судом першої інстанції графік спілкування батька з дитиною не суперечить правам та інтересам як дитини так і батьків та є доцільним.

Також при апеляційному розгляді відповідач апелянт в справі, зазначила про те, що вона погоджується з зазначеним графіком, не оспорює його та не має наміру перешкоджати позивачеві у спілкуванні з дитиною.

Разом з тим, відповідач зазначала про те, що вона ніколи і раніше не перешкоджала побаченням дитини з батьком.

Такі пояснення свідчать про те, що відповідач не заперечує проти встановленого судом графіку та порядку участі батька у вихованні дитини.

Та обставина, що батьки проживають окремо у сукупністю з тим, що батько, посилаючись на існування у минулому ухилень відповідачки від надання йому часу для спілкування з дитиною, свідчать про правомірність звернення батька з позовом, у якому він бажає унормувати судовим рішенням досягнуту домовленість.

Так, будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Відповідно до статей 3, 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтями 12 - 15 Конвенції визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою).

На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладно у частині восьмій статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.

З огляду на викладене, враховуючи, що установлений судом першої інстанції спосіб участі батька у вихованні дитини погоджений сторонами та органом опіки та піклування, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2020 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 вересня 2020 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков