Справа № 175/1987/19
Провадження № 2/175/531/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
24 лютого 2020 року смт. Слобожанське
Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Новік Л.М.
за участю секретаря Сапай О.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Слобожанське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення,
Позивачі звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особу такою, що втратила право на проживання, під час розгляду справи позивачі надали суду уточнену позовну заяву в редакції від 22.07.2019 року про виселення, в обґрунтування якої зазначили, що 02.11.94 року позивачами було отримано свідоцтво про право власності на житло виданого «Дніпросільбудіндустрія» згідно з розпорядженням (наказом) від 25.10.94 року за № 2 та зареєстрованого Новомосковським БТІ в реєстрову книгу № 84-1 в результаті приватизації квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на даний час АДРЕСА_2 , яка належить на праві спільної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка з 07.09.2012 року змінила прізвище на ОСОБА_6 в результаті реєстрації шлюбу з ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб виданого Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області від 07.09.12 р. Серія НОМЕР_1 . 25.02.2010 року між позивачами було укладено договір про визначення розміру часток в спільній сумісній власності посвідченого Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Романом Олександровичем, на підставі якого квартира АДРЕСА_3 , належить Позивачам у розмірі 1/3 (одна третя) частки кожному власнику.
Відповідно до довідки виданої 02.05.19 року за № 483 про склад сім`ї Позивачу-3 який зареєстрований та проживає за вище вказаною адресою, має наступний склад сім`ї:
Дружина - ОСОБА_4 , 1928 р.н.
Дочка - ОСОБА_3 , 1964 р.н.
Онука - ОСОБА_1 , 1983 р.н.
ОСОБА_8 - ОСОБА_9 , 2012 р.н.
Також в довідці зазначено, що відповідач за вищевказаною адресою зареєстрована, але фактично не проживає.
Тому вважають, що Відповідач є особою, яка втратила право на проживання та реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідач не несе жодних витрат на комунальні послуги, всі витрати по комунальним послугам сплачує Позивач-3, що підтверджується фіскальними чеками в період з лютого 2018 по лютий 2019 роки, які надані до позовної заяви, де зазначено платником Позивача-3 та підтверджується довідкою № 194 виданої директором КП «Господар» Партизанської сільської ради ОСОБА_10 від 01.05.19 року про відсутність заборгованості за комунальні послуги.
Відповідач є небезпечною особою для власників квартири, оскільки вона постійно вживає спиртні напої, з дому виносить та продає речі власників квартири, веде не здоровий спосіб життя, постійно погрожує розправою Позивачу-3 та Позивачу-2, в результаті чого була притягнута до адміністративної відповідальності по справі 175/816/17 за вчинення насильства в сім`ї, не одноразово знаходилася на лікуванні в наркологічному диспансері. Всі ці, обставини підтверджуються свідками та наступними документами: Поясненням Відповідача керівнику Дніпропетровського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області полковнику міліції Кабаненко О.М. від 08.12.08 р. Довідка з Дніпропетровського обласного наркологічного диспансеру від 15.07.10 р. Відповіддю Головного Управління МВС України в Дніпропетровській області Дніпропетровський РВ від 03.10.12 р.
Отже, оскільки Відповідач є небезпечною особою для власників житла, яка постійно порушує правила співжиття з іншими членами сім`ї і не несе жодних витрат по утриманню квартири та майже не проживає в цій квартирі, вважають її особою, що втратила право на проживання в квартирі 6 за адресою Дніпровського району, Дніпропетровської області, с. Партизанське.
Просять суд висилити відповідача з квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
Ухвалою від 14 червня 2019 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.
Ухвалою від 22.10.2019 року підготовче провадження по справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.
Ухвалою від 24.02.2020 року закрито провадження по справі відносно позивача ОСОБА_4 , у зв`язку зі смертю.
Відповідач не погодившись з позовними вимогами надала суду відзив на позовну заяву, якому зазначила, позовні вимоги не визнає у повному обсязі. Вважає, що позивачі на підтвердження своїх позовних вимог надали докази десятирічної давнини, позивачі пропустили строк позовної давності, просить суду застосувати у даній цивільній справі наслідки пропуску строку позовної давності до позовних вимог.
До початку відкритого судового засідання представник позивачів Гусакова ОСОБА_11 надала заяву в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі не заперечувала проти заочного розгляду справи, просила справу розглянути без її участі та участі позивачів.
У відкрите судове засідання відповідач не з`явилася з невідомої суду причини, хоча про час і місце судового засідання була повідомлена належним чином.
В судовому засіданні було допитано свідка ОСОБА_12 , яка в судовому засіданні пояснила, що вона є донькою позивача та сестрою відповідача. Відповідачка дуже часто вживає алкоголь та заборонені припарати, проявляє агресивну поведінку, б`є їхнього батька, вона вважає, що для батька вона є дуже небезпечною та несе загрозу для життя та здоров`я на зауваження та бесіди не реагує. Крім того, її позбавлено батьківських прав відносно своєї дитини, яку свідок забрала та виховує самотужки.
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, розглянувши матеріали справи та дослідивши письмові докази, встановив наступне.
В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 є власниками квартири за адресою: АДРЕСА_2 , по 1/3 частині кожному, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 02.10.1994 року, договір про визначення розміру часток в спільній сумісній власності від 25.02.2010 року (а.с.5-6), витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.03.2010 року (а.с.7).
В матеріалах справи є копія свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 від 08 січня 2020 року, з якої вбачається, що позивач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, актовий запис №16 від 08.01.2020 року. (а.с.101).
В даному будинку зареєстрована, але не постійно проживає відповідач по справі ОСОБА_3 (довідка видана виконавчим комітетом Партизанської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 02.05.2019 року №483 - а.с.21).
Статтею 41 Конституції України та ст. 319 ч. 1 ЦК України визначено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 321 ЦК України).
Частиною 1 ст. 383 ЦК України закріплено положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб, будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відповідно до статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Відповідно 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого житлового приміщення.
Відповідно до ст.116 ч.1 ЖК України виселенню підлягають особи, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення.
Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.
Крім того, згідно із п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року під час вирішення справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів.
Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Згідно ч. 2, 3 ст. 267 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Тому, враховуючи вищенаведене, доцільно зробити висновки щодо тверджень відповідача у відзиві на позовну заяву про застосування строків позовної давності, а саме, що станом на момент подачі позову 22 травня 2019 року минув строк позовної давності, оскільки позивачі надали суду докази про її протиправну поведінку станом більше ніж трирічної давнини. Вказані відповідачем доводи можна вважати такими, які не знайшли свого підтвердження у суді, оскільки матеріалами справи підтверджено, що відповідачем по відношенню до позивачів були здійснені протиправні дії у 2017 -2019 роках, а відтак у відмові в задоволенні позову з підстав пропуску строків позовної давності суд вважає необхідним відмовити.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_3 , проживаючи разом з позивачами в належній їм квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , систематично порушує правила співжиття, а саме вчиняє насильство в сім`ї відносно позивача, жодних витрат по утриманню житла не несе.
Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини, оцінюючий досліджені докази в їх сукупності, беручи до уваги те, що відповідач своєю поведінкою систематично порушує правила співжиття, що унеможливлює спільне з ним проживання інших членів сім`ї, а заходи впливу, застосовані до нього судом та органами поліції виявились безрезультатними, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про виселення ОСОБА_3 з належної їм квартири без надання іншого жилого приміщення на підставі положень ст.116 ЖК України, в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 16, 257, 261, 267, 319, 321, 391 ЦК України, ст. ст. 109, 116, 157 ЖК Української РСР, ст.ст. 258, 259, 263-265, 268, 273, 280-283, 354 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення задовольнити.
Висилити ОСОБА_3 з квартири за адресою: АДРЕСА_2 , без надання іншого жилого приміщення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасники справи, яким повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, мають право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом 30 днів, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.
Апеляційна скарга на рішення може бути подана безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Суддя Л.М. Новік