КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/8119/2020 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Гуля В.В.,

суддів Сержанюка А.С., Матвієнко ,Ю.О.,

за участю секретаря Потоцької О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Київ від 03 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,-

встановив:

В липні 2017року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, посилаючись на те, що вона, ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 є засновниками ГО «Науково-дослідний інститут економічного розвитку», за домовленістю між собою, ОСОБА_1 став займати посаду директора НДІЕР, а ОСОБА_2 - заступника директора на громадських засадах за сумісництвом з 29.07.2013року.

Зазначила, що фактично всією роботою вона займалась сама, протягом двох років співпрацювала з іноземною компанією « Неморос », організовувала конференції, займалась представництвом інтересів журналу, його рекламуванням, збиранням статей, спілкуванням з партнерами. Відповідач ОСОБА_1 фактично був номінальним директором і не приймав участі в діяльності НДІЕР.

Після того, як стало відомо про шахрайські дії відповідача відносно великої кількості науковців з приводу особистого збагачення за рахунок видання журналу, відповідачу було запропоновано піти з посади директора, однак останній належних висновків не зробив, та спрямував всі свої дії на те, щоб зробити неможливою подальшу роботу ОСОБА_2 , нехтуючи усіма її напрацюваннями та сумлінною працею протягом двох з половиною років. Раптово почав видавати велику кількість наказів з намаганням виставити ОСОБА_2 в негативному світлі, потім звільнив її нібито за невиконання його наказів, які він одномоментно видав.

Позивач вважає, що такі дії відповідача, покликані на дискредитацію її наукової роботи в НДІЕР та спрямовані на приниження її ділової репутації, є неправомірними і такими, що заподіяли їй моральної шкоди.

Крім того, зазначила, що ОСОБА_1 , як директор НДІЕР, порушуючи вимоги чинного законодавства, не подавав в 2013-2015рр. звітність відносно ОСОБА_2 до Пенсійного фонду України та не сплачував податків, як результат вплив на її страховий стаж, розмір пенсійного забезпечення в майбутньому та відсутність підтвердження офіційними документами її роботи в НДІЕР.

На сьогодні дії позивача спрямовані виключно на відновлення порушених зв?язків в науковому просторі та відновлення своєї ділової репутації.

Вважаючи, що її права порушені, позивач звернулась до суду з вказаним позовом та просить суд стягнути з відповідача на її користь 200 000грн. моральної шкоди.

ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, та з урахуванням заяви про зміну підстав та предмету позову, посилається на те, що він як керівник, встановив в роботі відповідачки численні грубі порушення трудової дисципліни під час її роботи у НДІЕР. Бажаючи помститися йому, ОСОБА_2 почала писати листи до Київського національного лінгвістичного університету, Київської місцевої прокуратури №2, ГУ ДФС у м. Києві, ДПІ, Голові Громадської ради при Міністерстві освіти і науки України, через що останній зазнав глибоких душевних страждань, відчував себе людиною, яку обмовили, не маючи жодних підстав ОСОБА_2 вказала, що ОСОБА_1 скоював кримінальні правопорушення, що не відповідає дійсності, тобто висловлювання ОСОБА_2 мають ознаки наклепу та образи.

Зазначив, що він є відомим в Україні і за її межами вченим, публічною особою, сумлінним громадянином, керівником громадської організації, автором понад 200 наукових публікацій, є членом Громадської ради при Міністерстві освіти і науки України, працював на посаді професора Київського національного лінгвістичного університету.

Вважає, що такі дії ОСОБА_2 призвели до погіршення його самопочуття, порушення нормальних життєвих зв?язків, витрачання часу на спростування поширеної ОСОБА_2 неправдивої інформації, захист його честі та доброго імені, крім того він постійно змушений виправдовуватися, давати пояснення, доводити очевидну свою правоту.

У зв`язку з чим просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь моральну шкоду у розмірі 100 000грн.; визнати, що громадянка ОСОБА_2 в порушення вимог статті 68 Конституції України розповсюдила недостовірні (брехливі) та негативні відомості, образливі висловлювання відносно ОСОБА_1 , викладені у листі на ім`я керівника Київської місцевої прокуратури № 2 (копія якого була направлена до Київського національного лінгвістичного університету), у заяві на ім`я в.о. начальника ДПІ у Дарницькому районі ГУ України у м. Києві та у заяві на ім`я Голови Громадської ради при Міністерстві освіти і науки України, а також принизила честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 ; зобов`язати ОСОБА_2 спростувати розповсюджену недостовірну інформацію про діяльність та особу ОСОБА_1 шляхом направлення на адресу Київського національного лінгвістичного університету, Київської місцевої прокуратури, ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС України у м. Києві та Громадської ради при Міністерстві освіти і науки України рекомендованого з власноручним підписом листа такого змісту:

«До Вас звертається ОСОБА_2 , доцент кафедри менеджменту Інституту підготовки кадрів Державної служби зайнятості України.

Повідомляю що відомості, які я надала у своїх листах відносно ОСОБА_1 - є неправдивими (брехливими), а також негативними та образливими про діяльність та особу ОСОБА_1 .

Відомості, які я надала у своїх листах, ганьблять честь, гідність та принижують ділову репутацію ОСОБА_1 .

Ці листи я направила без належних підстав.

Відтак, відомості, які наведені у цих листах, я спростовую.

Прошу оголосити текст цього спростування на засіданні уповноважених органів (вчена рада університету, засідання Громадської ради при Міністерстві освіти і науки ) засідання колегії ДПІ, нарада керівництва місцевої прокуратури) та розмістити інформацію про спростування на інтернет-сторінці відповідної установи».

Рішенням Дарницького районного суду м. Київ від 03 лютого 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 100 000 (сто тисяч) гривень у відшкодування заподіяної моральної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1600 (одна тисяча шістсот) гривень 00 коп. В решті позову відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної (немайнової) шкоди - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 і задовольнити його зустрічний позов.

Судом першої інстанції встановлено, що звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_2 вказує, що вони з відповідачем є засновниками ГО «Науково-дослідний інститут економічного розвитку», за домовленістю між собою, ОСОБА_1 став займати посаду директора НДІЕР, а ОСОБА_2 - заступника директора на громадських засадах за сумісництвом з 29.07.2013року, що підтверджується наказом НДІЕР № 1/13 від 09.07.2013р.

Згодом ОСОБА_1 , щоб зробити неможливою подальшу роботу ОСОБА_2 , нехтуючи усіма її напрацюваннями та сумлінною працею протягом двох з половиною років, почав видавати велику кількість наказів з намаганням виставити ОСОБА_2 в негативному світлі, потім звільнив її нібито за невиконання цих наказів, які він видав протягом січня 2016року (а.с. 13, 15-17, 19-20).

ОСОБА_1 , як директор НДІЕР, не подавав в 2013-2015рр. звітність відносно ОСОБА_2 до Пенсійного фонду України та не сплачував податків, що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу (а.с. 21-23).

Такі дії відповідача, покликані на дискредитацію наукової роботи ОСОБА_2 в НДІЕР та спрямовані на приниження її ділової репутації, порушених зв?язків в науковому просторі є неправомірними і такими, що заподіяли їй моральної шкоди.

Виходячи з характеру й обсягу фізичних, душевних і психічних страждань, що випробував позивач у зв`язку з тяжкістю вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, часу та зусилля, необхідних для відновлення попереднього стану, інших обставин, виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості, суд визначив у відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 100 000,00 грн. В решті заявлених вимог відмовив.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив з того, що позивачем за зустрічним позовом не було доведено тих обставин, на які він посилався в обґрунтування своїх вимог, а саме, що: оспорювана інформація порушує особисті немайнові права позивача; поширена інформація є недостовірною, з огляду на це, позовні вимоги про захист честі, гідності та ділової репутації є безпідставними та необґрунтованими.

Оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що йому було завдано моральну шкоду діями чи бездіяльністю відповідача, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди також задоволенню не підлягають.

Проте такі висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону, в зв`язку з чим рішення суду в частині задоволення зустрічного позову підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_4 виходячи з наступного.

Статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, ніж тим, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб.

За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (як майнової, так і моральної) є безпосереднім наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому, одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування, одночасно, майнової та моральної шкоди.Складовими елементами загальних підстав для відшкодування моральної шкоди є:

- власне шкода, тобто наявність втрат у немайновій сфері потерпілої особи;

- протиправне діяння особи, котра її завдала;

- причинний зв`язок між ними;

- вина заподіювача шкоди.

Перераховані складові фактичної підстави для відповідальності за заподіяння моральної шкоди є колом тих обставин, які повинні бути встановлені судом. Відсутність хоча б одного елементу виключає відповідальність за завдану шкоду.

Тож згідно із принципом змагальності сторін (ст.2 ЦПК України) необхідним є доведення обставин, які покладені в основу обґрунтування відповідних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Згідно позовної заяви ОСОБА_4 , остання просила відповідно до ст. 23 ЦК України стягнути з ОСОБА_1 моральну шкоду, за порушення її особистого немайнового права, посилаючись на ст.ст. 270, 273, 275, 299 ЦК України.

Захист особистого немайнового права здійснюється спосабами, встановленими Главою 3 ЦК України, а також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

Суд першої інстанцій, задовольняючи позов про відшкодування моральної шкоди не врахував того, що ОСОБА_4 вимог про захист порушення охоронюваних законом її суб`єктивних особистих немайнових прав та інтересів як учасника цивільних відносин, не пред`являла, тому за відсутності вимоги про це, порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових прав та інтересів ОСОБА_4 як учасника цивільних відносин не є предметом судового розгляду у даній справі.

А оскільки відшкодування моральної шкоди є безпосереднім наслідком такого правопорушення, а факт юридичного складу правопорушення не встановлений, суд першої інстанції безпідставно задовольнив вимоги про стягнення моральної шкоди.

Щодо зустрічного позову.

Конституцією кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (ч.4 ст.32).

Відповідно до ч.1 ст.275 Цивільного кодексу фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими гл.3 цього кодексу.

Згідно з ч.1 ст.277 ЦК фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Статтею 201 ЦК передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Відповідно до ст.ст.297, 299 ЦК кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Під діловою репутацією особи розуміється оцінка її підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів,гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної та юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною необхідно вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Відповідно до ч.2 ст.30 закону «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому і самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до п.2 ст.10 конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі «Карпюк та інші проти України» від 6.10.2015).

Суд враховує правову позицію ЄСПЛ щодо різниці між поняттями «оціночне судження» та «факти».

Так, у п.39 рішення ЄСПЛ від 28.03.2013 у справі «Нова Газета» і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У п.75 рішення ЄСПЛ від 12.07.2001 у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначив, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести.

У ч.2 ст.302 ЦК передбачено обов`язок особи, яка поширює інформацію, переконатися в її достовірності.

Аналіз чинного законодавства дає підстави стверджувати про існування презумпції неправдивості відомостей, які завдають шкоди честі, гідності та діловій репутації, а тому обов`язок доведення правдивості такої інформації покладається на особу, яка таку інформацію поширила.

ОСОБА_1 у своєму позові вважає, що у листі до Київського національного лінгвістичного університету, Київської місцевої прокуратури №2, ГУ ДФС у м. Києві, ДПІ, Голові Громадської ради при Міністерстві освіти і науки України, ОСОБА_2 поширені відомості, які порушують його честь, гідність і ділову репутацію.

Щодо направлення цих звернень ОСОБА_2 не заперечувала.

У листі до Київської місцевої прокуратури №2 за його змістом та суттю (Т.1 а.с. 169) йдеться про шахрайські дії ОСОБА_1 з проханням провести відповідну перевірку.

У листі до в.о. начальника ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві за його змістом та суттю (Т.1 а.с. 170) йдеться про проведення перевірки відносно дій, бездіяльності ОСОБА_1 , як керівника Громадської організації «Науково-дослідний інститут економічного розвитку» щодо її діяльності. з проханням провести відповідну перевірку.

Тлумачення статті 40 Конституції України свідчить, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, а не поширення недостовірної інформації.

Звернення до правоохоронного органу про порушення прав особи не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію (ВС/КЦС, справа № 523/4380/15-ц, 20.12.18)

З викладеного вбчається, що листи до Київської місцевої прокуратури №2, до в.о. начальника ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києва направлені саме до компетентних органів, які покликані перевіряти адресовану їх інформацію, тому обставини, викладені в цих звернення не можуть бути підставою для задоволення позову ОСОБА_1 .

Не можуть бути підставою для задоволення вимог позивача і звернення до Київського національного лінгвістичного університету (Т. 1 а.с. 168), Голові Громадської ради при Міністерстві освіти і науки України (Т.1 а.с. 43), які за своїм змістом і суттю містять тези ОСОБА_2 , які є оціночними судженнями, критикою дій та характеристикою ОСОБА_1 як викладача та директора Громадської організації «Науково-дослідний інститут економічного розвитку».

Таким чином в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, суд правильно відмовив в зв`язку з його необґрунтованістю.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з ухваленням нового судового рішення в частині задоволення позову ОСОБА_2 з ухваленням нового судового рішення про відмову у його задоволенні.

В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Київ від 03 лютого 2020 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині по справі нове судове рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_1 доОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині рішення Дарницького районного суду м. Київ від 03 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач В.В. Гуль

Судді А.С. Сержанюк

Ю.О. Матвієнко