Ухвала

Іменем України

28 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 706/840/19

провадження № 61-16308ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області на ухвалу Христинівського районного суду Черкаської області від 07 лютого

2020 року у складі судді Олійника М. Ф. та постанову Черкаського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Єльцова В. О.,

Бородічука В. Г., Нерущак Л. В., у справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення та бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Черкаській області Лисенка Максима Анатолійовича, заінтересована особа - Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на рішення та бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Черкаській області Лисенка М. А. далі - Відділ примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ в Черкаській області), заінтересована особа - Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області (далі - УМВС України в Черкаській області).

На обгрунтування скарги зазначав, що рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 26 квітня 2001 року у справі № 2-324 з УМВС України в Черкаській області на його користь ухвалено щомісячно стягувати втрачений заробіток на рівні встановленої законодавством мінімальної заробітної плати. Виконавче провадження з примусового виконання указаного судового рішення відкрито 11 березня 2002 року № 54327614. 18 вересня 2017 року винесено постанову про передачу виконавчого провадження до відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Черкаській області, яке 26 вересня 2017 року було прийнято державним виконавцем цього відділу Лисенком М. А. 03 січня 2018 року постановою державного виконавця накладено арешт на майно боржника. Він неодноразово звертався до органу ДВС із заявами про забезпечення виконання судового рішення, зокрема 16 червня 2016 року, 06 червня 2017 року, 05 лютого 2018 року, 22 березня 2018 року, 09 листопада 2018 року та 12 квітня 2019 року, однак аргументованої відповіді не отримував.

До вересня 2016 року судове рішення виконувалось, стягувані кошти йому перераховувались, однак з жовтня 2016 року і по теперішній час указане рішення суду не виконується, у зв`язку з чим з жовтня 2016 року по травень 2019 року заборгованість складає 133 536,00 грн. Державним виконавцем за весь час перебування виконавчого провадження на виконанні не встановлено майно боржника, на яке можливо звернути стягнення, не проведено опис майна та його оцінку, майно не передано на реалізацію, що свідчить про протиправну бездіяльність державного виконавця.

Постановою державного виконавця від 13 травня 2019 року виконавчий документ повернуто стягувачеві на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», а саме, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення, та який був отриманий заявником 25 травня 2019 року.

Посилаючись на наведене, заявник просив визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця від 13 травня 2019 року про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні № 54327614; визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Лисенка М. А. під час примусового виконання рішення за виконавчим листом № 2-324, виданого

12 листопада 2001 року, яка полягає у невиконанні обов`язку по встановленню майна боржника, на яке можливо звернути стягнення, проведення опису такого майна, його оцінки, передачі майна на реалізацію; та зобов`язати його усунути ці порушення.

Короткий зміст ухвалених судових рішень судів попередніх інстанцій

Ухвалою Христинівського районного суду Черкаської області від 07 лютого

2020 року, залишеною без змін постановою Черкаського апеляційного суду

від 07 жовтня 2020 року, скаргу ОСОБА_1 на рішення та бездіяльність державного виконавця задоволено.

Визнано неправомірною та скасовано постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, винесену державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Лисенком М. А.

13 травня 2019 року у виконавчому провадженні № 54327614.

Судові рішення мотивовані тим, що оскаржувана заявником постанова є неправомірною, оскільки, державний виконавець, повертаючи виконавчий документ стягувачеві з підстав, передбачених пунктом 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника), не зазначив, яким саме законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно боржника. Суд першої інстанції не прийняв до уваги доводи державного виконавця про те, що відповідно до вимог статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, оскільки такі твердження спростовуються рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2019 року у справі № 580/3026/19, яким встановлено, що примусове виконання даного рішення суду належить до компетенції органів ДВС, а також тією обставиною, що до вересня 2016 року судове рішення виконувалось саме органами ДВС, кошти стягувачу перераховувались. Суд апеляційної інстанції зауважив, що перебування боржника на стадії ліквідації не є підставою для повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статі 37 Закону України «Про виконавче провадження», а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неправомірність оскаржуваної постанови. Належних і допустимих доказів на підтвердження здійснення у рамках виконавчого провадження усіх передбачених законодавством заходів для примусового виконання судового рішення, державний виконавець не надав.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У грудні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга УМВС в Черкаській області, у якій заявник просив скасувати ухвалу Христинівського районного суду Черкаської області від 07 лютого 2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року, і ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні скарги, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Ухвалою Верховного Суду від 25 листопада 2020 року відмовлено в задоволенні клопотання УМВС України в Черкаській області про відстрочення сплати судового збору, касаційну скаргу заявника залишено без руху, надано строк до 17 грудня 2020 року для сплати судового збору.

У грудні 2020 року до Верховного Суду надійшов лист від УМВС України в Черкаській області, до якого додано оригінал платіжного доручення про сплату судового збору у розмір 1 921,00 грн.

Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ України» передбачено повну ліквідацію УМВС України в Черкаській області, яке з 06 листопада 2015 року перебуває на стадії припинення. Наказом Міністерства внутрішніх справи України від 06 листопада 2015 року

№ 1388 «Про організаційно-штатні питання» визнано такими, що втратили чинність, штати органів, підрозділів, закладів, установ та підприємств МВС України згідно з Переліком змін у штатах МВС. Згідно з витягом Переліку змін у штатах МВС в УМВС України в Черкаській області скасовуються всі штати, всі посади з 07 листопада 2015 року. Апеляційний суд не урахував, що відповідно до статті 105 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) з моменту призначення ліквідаційної комісії до неї переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи, а не перебирає на себе функції органу, який ліквідується. Таким чином, урахувавши факт ліквідації УМВС України в Черкаській області, державний виконавець прийняв законне та обгрунтоване рішення про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необгрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Із касаційної скарги вбачається, що вона є необгрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.

Частиною п`ятою статті 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Зазначене конституційне положення відображено і у статті 18 ЦПК України, відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Таким чином, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент винесення оскаржуваної постанови) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

На відміну від позовного провадження, у якому суд вирішує існуючий між сторонами цивільно-правовий спір, скарги на дії (бездіяльність), рішення державних (приватних) виконавців мають на меті захист прав сторін виконавчого провадження з виконання судових рішень та покладають на суд контроль за їх належним виконанням. Згідно з чинним процесуальним законодавством, здійснення такого судового контролю відбувається за правилами спеціального виду провадження у цивільному судочинстві.

За приписами статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За змістом статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обгрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 26 квітня 2001 року у справі № 2-324 на користь ОСОБА_1 ухвалено щомісячно стягувати з УМВС України в Черкаській області втрачений заробіток на рівні встановленої законодавством мінімальної заробітної плати.

На виконання указаного судового рішення 12 листопада 2001 року Христинівським районним судом Черкаської області виданий виконавчий лист.

11 березня 2002 року відкрито виконавче провадження № 54327614.

18 вересня 2017 року винесено постанову про передачу виконавчого провадження до відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Черкаській області, яке 26 вересня 2017 року було прийнято державним виконавцем Лисенком М. А.

Постановою державного виконавця від 13 травня 2019 року виконавчий документ повернуто стягувачеві на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент винесення оскаржуваної постанови) заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

За змістом статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент винесення оскаржуваної постанови) виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний, серед іншого, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Пунктом 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент винесення оскаржуваної постанови) виконавчий документ повертається стягувачу, якщо, законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення;

Перевіряючи законність та обгрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції встановив, що з

07 листопада 2015 року усі територіальні органи Міністерства внутрішніх справ України перебувають на стадії ліквідації, у тому числі й УМВС України в Черкаській області. Заступник голови ліквідаційної комісії УМВС України в Черкаській області Коваленко В. Б. у листі від 14 липня 2017 року повідомив, що у них на виконанні знаходиться виконавчий лист у справі № 2-234, виданий Христинівським районним судом Черкаської області, однак виплати по ньому не проводяться з

01 жовтня 2016 року у зв`язку з відсутністю фінансування.

Відповідно до частини п`ятої статті 104 ЦК України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Установивши, що відомості про припинення УМВС України в Черкаській області у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутні, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку, що перебування боржника на стадії ліквідації не є підставою для повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статі 37 Закону України «Про виконавче провадження», а тому оскаржувана заявником постанова винесена з порушенням вимог чинного законодавства, що є підставою для задоволення скарги ОСОБА_1 .

Наведені заявником аргументи в цілому зводяться до незгоди заявника з ухваленими судовими рішеннями судів попередніх інстанцій, містять посилання на факти, що були предметом дослідження та оцінки судів, які їх обгрунтовано спростували. Переглядаючи законність та обгрунтованість рішень судів попередніх інстанцій, Верховний Суд, діючи у межах повноважень визначених статтею 400 ЦПК України, не вправі здійснювати переоцінку доказів та встановлювати нові обставини.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ураховуючи наведене, ухвала Христинівського районного суду Черкаської області від 07 лютого 2020 року та постанова Черкаського апеляційного суду

від 07 жовтня 2020 року, ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень та свідчать про необгрунтованість скарги та відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області на ухвалу Христинівського районного суду Черкаської області від 07 лютого 2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року, у справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення та бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Черкаській області Лисенка Максима Анатолійовича, заінтересована особа - Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак