КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2020 року

справа №752/20739/15-ц

провадження № 22-ц/824/2241/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Лапчевської О.Ф.,

при секретарі: Русинчук І.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 серпня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Шевченко Т.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правомірності набуття майна у власність,

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вказаним позовом.

Позовна заява мотивована тим, що квартира АДРЕСА_1 , належала його сину ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01 жовтня 1997 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.

Після його смерті, 12 вересня 1998 року державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Патрієвою Ю. П. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 , яку в рівних частках успадкували він, його дружина ОСОБА_8 та син померлого ОСОБА_9

21 квітня 2003 року його дружина ОСОБА_8 склала заповіт, відповідно до якого 1/3 частину вказаної квартири вона заповіла онуку ОСОБА_9 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 померла.

У жовтні 2014 року, у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів, її онук ОСОБА_9 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом про визнання права власності на спадкове майно.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року за ОСОБА_9 визнано право власності за заповітом після смерті ОСОБА_8 на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_9 помер.

Після смерті ОСОБА_9 звернувся до Другої Київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом.

У вересні 2015 року державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Абісовою Т. Ф. винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю реєстраційного посвідчення на правовстановлюючих документах на спадкове майно.

09 грудня 2015 року з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_6 стало відомо, що 17 жовтня 2015 року державним реєстратором було вчинено запис про те, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 . Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, серія та номер: 5-8413, виданий 23 березня 1999 року державним нотаріусом Восьмої київської державної нотаріальної контори Остролуцькою О. М.

Зазначав, що договорів на відчуження вказаної квартири у 1999 році ні він, ні його дружина ОСОБА_8 , ні онук ОСОБА_9 не укладали, підписи на вказаному документі є підробленими, він у встановлений законом строк прийняв спадщину після смерті ОСОБА_9 , спірна квартира вибула з його володіння поза його волею, просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 та витребувати її у ОСОБА_2 на свою користь.

Також зазначав, що з приводу неправомірного заволодіння належною йому квартирою на підставі підробленого договору купівлі-продажу Голосіївським ГУ Національної поліції в м. Києві розслідується кримінальне провадження № 0000290.

Після реєстрації 17 жовтня 2015 року права власності на підставі договору купівлі-продажу від 23 березня 1999 року, ОСОБА_2 відчужив указану квартиру ОСОБА_3 .

У березні 2016 року йому стало відомо, що ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу від 05 березня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. відчужила спірну квартиру ОСОБА_4 .

Ураховуючи зазначене, ОСОБА_6 збільшив свої позовні вимоги та просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 23 березня 1999 року укладений між ним, ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_2 , витребувати квартиру АДРЕСА_1 у ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на його користь, а також визнати за ним право власності на вказану квартиру.

02 квітня 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_6 треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання правомірності набуття майна у власність.

ОСОБА_4 просила суд визнати, що з 05 березня 2016 року спірна квартира перебуває у її законному володінні, як правомірно набута на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, укладеного між нею та ОСОБА_3 .

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20.10.2016 року задоволено позов ОСОБА_6 . Постановлено витребувати у ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 75,1 кв. м, житловою площею 42,1 кв. м, на користь ОСОБА_6 . Визнати право власності на вказану квартиру за ОСОБА_6 . Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 23.03.1999 року, укладений між ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 і ОСОБА_2 (а.с. 127 т.2)

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18.05.2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20.10.2016 року в частині витребування квартири АДРЕСА_1 у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 а також в частині розподілу судових витрат скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про витребування квартири АДРЕСА_1 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. (а.с. 115 т. 4)

Постановою Верховного Суду від 13.02.2019 року ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 19.10.2016 року, рішення Голосіївського районного м. Києва від 20.10.2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 18.05.2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. (а.с. 199 т.4)

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 08 серпня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності, задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 23.03.1999 року Восьмою київською нотаріальною конторою, зареєстрований в реєстрі під номером 8- 8413, укладений між ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру під АДРЕСА_1 , загальною площею 75,1, житловою 42,1 кв.м.

Витребувано у ОСОБА_4 квартиру під АДРЕСА_1 , загальною площею 75,1, житловою 42,1 кв.м. на користь ОСОБА_1 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правомірності набуття майна у власність відмовлено.

Здійснено розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та задовольнити зустрічний позов. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 сплачений нею судовий збір .

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та вирішив питання щодо недійсності договору купівлі-продажу квартири від 23.03.1999 року, проте таких вимог заявлено не було. Зазначає, що вона є законним власником спірної квартири, право власності набула на підставі відплатної нотаріально посвідченої угоди. Вказує, що на час укладання договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не було відомо, що відносно спірного майна існували претензії третіх осіб. При укладенні угоди нотаріусом перевірено відсутність будь-яких обтяжень на нерухоме майно, що підтверджено копією Інформаційної довідки від 05.03.2016 р. Вважає, що відсутні підстави для позбавлення ОСОБА_4 права власності на спірну квартири та наявні підстави для визнання за нею права власності на майно. Крім того, вказує на пропущення позивачем строку позовної давності.

Також зазначає, що рішення суду ґрунтується на припущеннях ОСОБА_6 щодо підробки підпису в договорі, оскільки відсутні докази на підтвердження зазначеної обставини. Крім того, встановивши підробленість підписів сторін договору купівлі-продажу суд повинен був відмовити в задоволенні позову про визнання правочину недійсним, оскільки такий договір є неукладеним.

В судовому засіданні представник ОСОБА_11 проти апеляційної скарги заперечував.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялись належним чином.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи первісний позов суд першої інстанції виходив із відсутності волевиявлення ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 при укладення договору купівлі - продажу, недійсності такого договору, оскільки такий правочин нотаріально не посвідчений, що суперечить вимогам закону та, крім того, ОСОБА_10 станом на момент укладення договору не мав необхідного обсягу дієздатності.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції виходив із незаконності вибуття спірної квартири з володіння позивача за первісним позовом та наявності в останнього права витребувати спірне майно.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 є дідом померлого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 лютого 2015 р. (а.с. 10 т.1).

12.09.1998 року державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Патрєвою Ю. П. видано свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 та належала ОСОБА_7 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_5 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01.10.1997 року. Спадкоємцями вказаного майна у рівних частинах зазначено його батьків - позивача ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , а також сина ОСОБА_9 (а.с. 8 т. 1).

З інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 21.09.2015 року КВ-2015 №31703 вбачається, що 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 , зареєстрована на ім`я ОСОБА_10 , на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Другою київською державною нотаріальною конторою 12.09.1998 року № 7-2778.

21.04.2003 року ОСОБА_8 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Сімнадцятої київської державної нотаріальної контори Коробановою О.В., за яким належну їй на праві власності частину квартири під АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_9 .

ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_8 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві 19.05.2003 року.

Відповідно до Розпорядження Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації від 23.06.2003 року № 650, у зв`язку зі смертю ОСОБА_8 , опікуна неповнолітнього ОСОБА_9 , опікуном над неповнолітнім онуком ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , призначено ОСОБА_6 .

Після смерті ОСОБА_8 відкрилась спадщина на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с. 10 т. 1).

16.12. 2011 року ОСОБА_9 зареєстрував шлюб з ОСОБА_14 , прізвище чоловіка після державної реєстрації шлюбу змінено на ОСОБА_9 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 16.12.2011 року серії НОМЕР_1 .

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 12.02.2013 року у справі № 2601/19346/12, провадження № 2/752/582/13, шлюб між ОСОБА_9 і ОСОБА_14 було розірвано. У вказаному рішенні суду встановлено, що сторони спільних дітей не мають. Також у позовній заяві ОСОБА_15 про розірвання шлюбу з ОСОБА_9 , яка міститься в матеріалах цивільної справи № 2601/19346/12, вказано про те, що вони разом з ОСОБА_9 не проживають з 28.08.2012 року, шлюбних відносин не підтримують.

23.09.2014 року ОСОБА_9 звернувся до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом - частини квартири, яка знаходиться в АДРЕСА_2 .

Постановою державного нотаріуса Дванадцятої київської державної нотаріальної контори від 23.09.2014 року ОСОБА_9 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_8 у з`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на квартиру.

У жовтні 2014 року, у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів, її онук ОСОБА_9 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом про визнання права власності на спадкове майно.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11.02.2015 року, прийнятим у справі № 752/17382/14-ц, визнано за ОСОБА_9 право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_9 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 20.03.2015 року Відділом реєстрації смерті у м. Києві Головного управління юстиції у м. Києві (а.с. 15 т. 1).

На день смерті ОСОБА_9 проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ,

ОСОБА_6 є дідом померлого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11.02.2015 року (а.с. 10 т. 1).

Після смерті ОСОБА_9 . ІНФОРМАЦІЯ_9 року ОСОБА_6 подав до Другої київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за законом на майно, яке складається з 2/3 частин квартири під АДРЕСА_4 з яких 1/3 частина належала спадкодавцю на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11.02.2015 року.

Постановою від 29.09.2015 року державного нотаріуса Другої київської державної нотаріальної контори Абісової Т.Ф. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті онука ОСОБА_9 на 2/3 частин квартири під АДРЕСА_2 , у зв`язку з відсутністю реєстраційного посвідчення рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11.02.2015 року та відсутністю правовстановлюючого документа на 1/3 частину квартири, що належала померлому (а.с. 17-18 т. 1).

17.10.2015 року державним реєстратором було вчинено запис про те, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 . Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, серія та номер: 5-8413, виданий 23.03.1999 року державним нотаріусом Восьмої київської державної нотаріальної контори Остролуцькою О. М.

Після реєстрації 17.10.2015 р. права власності за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 23.03.1999 року останнім було відчужено квартиру ОСОБА_3 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.01.2016 року № 51427882(а.с.85-86).

Після цього, ОСОБА_3 відчужила квартиру на користь ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 05.03.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., згідно якого та рішення цього ж нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28609884 від 05 березня 2016 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком Сергієм Петровичем було зареєстроване право власності на квартиру за номером запису 13576297 (а.с.129 т.1). Вказана обставина підтверджується також інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.03.2016 року № 5582014.

ОСОБА_6 зазначив, що з приводу неправомірного заволодіння спірною квартирою на підставі підробленого договору купівлі-продажу Голосіївським УП Національної поліції в м. Києві розслідується кримінальне провадження № 0000290.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 03.08.2016 року у справі № 752/17183/15-ц ОСОБА_6 у задоволенні позову до Київської міської ради та ОСОБА_16 про визнання права власності на 2/3 частин квартири під АДРЕСА_1 , в порядку спадкування відмовлено.

Підставою для відмови Апеляційним судом міста Києва ОСОБА_6 у задоволенні його позову до Київської міської ради та ОСОБА_16 про визнання права власності на 2/3 частин квартири під АДРЕСА_1 , в порядку спадкування відмовлено, в порядку спадкування стало те, що станом на момент розгляду справи були наявні договори купівлі-продажу спірної квартири ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , був очевидно наявним спір, який зачіпає права інших осіб, які не були залучені до участі у справі і необхідність вирішення зазначеного питання в межах віндикаційного позову. При цьому, судовими рішеннями у справі № 752/17183/15-ц не було встановлено ненабуття ОСОБА_9 права власності на 2/3 частки спірної квартири, неприйняття ОСОБА_6 спадщини, відсутність у ОСОБА_6 права на спадщину, недоведеність ОСОБА_6 свого права власності щодо 2/3 частки спадкового майна.

Відповідно до ст. 41 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК УРСР), який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, основним елементом дійсної угоди є воля сторін. Дії особи мають бути свідомими, вільними і виражати її дійсну волю, бажання викликати певні юридичні наслідки-встановлення, зміну або припинення. Таким чином, відсутність такого елементу в укладеній угоді свідчить про невідповідність її вимогам закону і може бути підставою для визнання її недійсною згідно зі ст. 48 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу).

Відповідно до Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно 17.10.2015 року державним реєстратором вчинено запис про те, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 . Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, серія та номер: 5-8413, виданий 23.03.1999 року державним нотаріусом Восьмої київської державної нотаріальної контори Остролуцькою О. М. (а.с.39 т.1).

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20.01.2016 року витребувано від Київського міського державного нотаріального архіву належним чином завіреної копії вищезазначеного договору купівлі-продажу.

Відповідно до відповіді Київського державного нотаріального архіву від 15.03.2016 року повідомлено, що відомості щодо договору купівлі-продажу 5-8413, виданого 23.03.1999 року державним нотаріусом Восьмої київської державної нотаріальної контори Остролуцькою О. М відсутні. Відповідно до наглядової ради Восьмої Київської нотаріальної контори фондовий №30 том 3 нотаріальні реєстри з індексом «5» в яких міститься нотаріальний запис 5-8413 від 23.03.1999 року на зберіганні в Київському державному нотаріальному архіві не перебувають (а.с.93 т.1).

Як вбачається із відповіді Київського державного нотаріального архіву від 30.03.2017р. вих. № 606/01-21, в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій Восьмої Київської державної нотаріальної контори , справа 2-30 том 1 за 1999 рік міститься запис про посвідчення договору купівлі-продажу за реєстровим №2-146 від 23.03.1999 року. Сторонами договору є ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , договір викладено на нотаріальних бланках серії ААР №256912, ААР256913. До відповіді додано копію зазначеного договору.

Враховуючи наведене колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що договір купівлі продажу спірної квартири є недійсним, оскільки такий договір між ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_2 не укладався та нотаріально не посвідчувався. Крім того, при визнанні договору недійсним, судом вірно враховано, що на момент укладення договору ОСОБА_10 не досяг необхідного обсягу дієздатності.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Згідно ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у ст. 1219 ЦК України (ст. ст. 1218, 1231 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Частинами 1, 3 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її . Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.

Такі висновки містяться у постановах Верховного Суду від 10.07.2019 року у справі № 755/8062/13-ц.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (п. 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц).

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справ після смерті ОСОБА_9 відкрилася спадщина на належне йому майно, яке успадкував ОСОБА_6 одноосібно. Отже , ОСОБА_6 , звернувшись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, став власником 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 . При цьому, як встановлено судом, 1/3 частини спірної квартири станом на момент відкриття спадщини належала самому ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 12.09.1998 р. державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Патрєвою Ю. П. та зареєстрованого в реєстрі за № 7-2778. Тобто після прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9 одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 став ОСОБА_6 .

ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим Відділом держаної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві 13.05.2018 року.

За життя ОСОБА_6 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою О.Я. 21.03.2014 року за реєстровим № 532, яким визначив ОСОБА_1 єдиним спадкоємцем усього належного йому майна, що підтверджується копією спадкової справи № 393/2018 після смерті спадкодавця ОСОБА_6 (а.с.64-93 т.5).

Таким чином, прийнявши в установленому законом порядку спадщину ОСОБА_6 , а згодом - ОСОБА_1 , з часу її відкриття набули речові права на успадковану квартиру - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав.

Колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що оскільки ОСОБА_1 позбавлений можливості у нотаріальному порядку отримати свідоцтво про право на спадщину за законом та зареєструвати своє право власності, яке заперечується новим її власником - ОСОБА_4 , а тому наявні підстави для задоволення позову про визнання за ОСОБА_1 права власності на спірне майно та його витребування у ОСОБА_4 .

В частині вимог щодо витребування квартири у ОСОБА_2 , ОСОБА_3 судом першої інстанції правомірно відмовлено в їх задоволенні, оскільки останні не були власниками спірного майна на час постановлення рішення.

Враховуючи те, що судом задоволено первісний позов та встановлено незаконність вибуття спірної квартири з володіння позивача, вимоги за зустрічним позовом щодо визнання спірної квартири у законному володінні ОСОБА_4 , як правомірно набута на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі продажу задоволенню не підлягають.

Суд апеляційної інстанції також погоджується із висновком суду про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 щодо визнання спірної квартири у законному володінні ОСОБА_4 як правомірно набутої на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, оскільки встановлено незаконність вибуття спірної квартири з володіння позивача за первісним позовом та задоволено вимоги щодо витребування спірного майна на користь ОСОБА_1 .

З доводами апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 , колегія суддів погоджується, проте на підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не малаправа його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з їхньої волі іншим шляхом. Тому висновки суду про витребування спірного нерухомого майна є обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд вийшов за межі позовних вимог колегія суддів відхиляє, оскільки 19.08.2016 до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог, згідно з якою позивач заявив про вимоги щодо визнання недійсним договору купівлі - продажу від 23 березня 1999 року, укладеного між ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 з однієї сторони та ОСОБА_2 з іншої сторони.

Посилання в апеляційній скарзі на пропуск первісним позивачем строку позовної давності колегія суддів також відхиляє, оскільки в суді першої інстанції такої заяви не було заявленою .

Доводи апелянта щодо ухвалення рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 23.03.1999 року на усних припущеннях ОСОБА_6 щодо невідповідності підпису не підтверджена належними доказами не приймається судом до уваги.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального або неправильне застосування норм процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 08 серпня 2019 року постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. ст. 367. 374, 375, 381, 382, ст. ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення .

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач

Судді