Справа № 419/1119/20
Провадження № 2/419/264/2020
04 вересня 2020 року Новоайдарський районний суд Луганської області
у складі: головуючого судді - Іванової О. М.,
при секретарі - Шапка О. О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Новоайдар Луганської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Новоайдарського районного суду Луганської області з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що їм на праві приватної власності належить житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Попереднім власником вищевказаного будинку була відповідач ОСОБА_4 . На час укладення договору купівлі - продажу у відчужуваному житловому будинку були прописані її власник ОСОБА_4 та члени її родини ОСОБА_3 , ОСОБА_5 . Згідно умов договору купівлі-продажу житлового будинку відповідачі зобов`язалися знятися з реєстрації місця проживання у вказаному житловому будинку у строк до 07.03.2020 року, однак відповідачі до теперішнього часу зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .
На підставі вищенаведеного, позивачі просили суд визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки реєстрація сторонніх осіб у належному позивачам будинку порушує їх права як власників на володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Позивачі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у судове засідання не з`явились, надали до суду письмові заяви, в яких просили справу розглядати за їх відсутності, підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, заперечень проти заочного розгляду справи не надали.
Відповідачі - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відзивів на позовну заяву не подали, у судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, хоча були належним чином сповіщені про дату, час та місце судового засідання шляхом надсилання повісток про виклик до суду засобами поштового зв`язку та опублікування оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Судової влади України.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
У відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.
Положеннями ст. ст. 319 ЦК України, 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до ст. 383 ЦК України будинок використовується власником для власного проживання та проживання членів його сім`ї.
Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі - продажу житлового будинку від 27.02.2020 року, посвідченого 27.02.2020 року приватним нотаріусом Новоайдарського районного нотаріального округу Луганської області Сологубовою Т.І., реєстровий №125 (а.с.13-15), а також копіями витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №202213455 та №202213787 від 27.02.2020 року (а.с.16, 17).
Попереднім власником вищевказаного будинку була відповідач ОСОБА_4 . На час укладення договору купівлі - продажу у відчужуваному житловому будинку були прописані її власник ОСОБА_4 та члени її родини ОСОБА_3 , ОСОБА_5 . Згідно умов договору купівлі-продажу житлового будинку (а.с.13-15) відповідачі зобов`язалися знятися з реєстрації місця проживання у вказаному житловому будинку у строк до 07.03.2020 року (п. 8 договору), однак відповідачі до теперішнього часу зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно копії довідки №789, яка видана 19.05.2020 року КП ЖКГ «Жилбудсервіс» ОСОБА_1 , за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_4 , 1960 р.н., ОСОБА_6 , 1994 р.н. ОСОБА_3 , 1984 р.н. (а.с.18).
З акту про непроживання від 25.05.2020 року вбачається, що відповідачі за вищевказаною адресою не проживають з 25.11.2019 року, та їхні особисті речі у будинку відсутні (а.с.19).
Крім того, матеріали справи містять нотаріально посвідчені заяви відповідачів щодо того, що вони не заперечують проти зняття їх з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.25, 26).
Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції.
Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.).
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.
Тобто право користування житловим приміщенням є похідним від права власності на нього, у зв`язку з чим у разі переходу права власності на житло, втрачається і право користування відповідним житлом.
Згідно із частиною 4 статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належить особи, зазначені у частині 2 статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника можуть бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно поживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Відповідно до ст. 405 ЦК України, ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Таким чином, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування житловим приміщенням у членів її сім`ї.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України).
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Частиною 2 ст. 386 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Судом достовірно встановлено, що відповідачі є сторонніми особами, які перешкоджають позивачам належним чином користуватися і володіти вказаним житловим приміщенням, чим порушують їх права, як власників, що дає суду законні підстави для задоволення позову та визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.
Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, дослідженими у судовому засіданні.
На підставі ст. ст. 316, 317, 319, 355, 369, 383, 391 ЦК України, керуючись ст. ст. 12, 13, 259, 263, 264, 265, 280, 354 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - житловим будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 30 днів з дня його проголошення до Луганського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Головуючий О. М. Іванова