Справа № 462/6735/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О.
Провадження № 22-ц/811/1839/20 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів Бойко С.М., Шеремета Н.О.

секретарЖукровська Х.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Львівської міської ради на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 лютого 2017 року, постановлене в складі головуючого судді Боровкова Д.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, Львівської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 про визнання права власності, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, Львівської міської ради, третя особа ОСОБА_2 про визнання права власності на гараж загальною площею 49,7 кв. м, який знаходиться біля будинку АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідно до наказу Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської радивід 12 жовтня 2011 року № 534 житловий будинок АДРЕСА_1 був знятий з балансу міської ради та був переданий власникам приватизованого житла, а саме їй належить на праві приватної спільної часткової власності 21/50 ідеальних часток зазначеного будинку, а інші 29/50 ідеальних часток - третій особі ОСОБА_2 .

В силу вимог статті 120 ЗК України до особи, яка набула право власності на жилий будинок, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. На земельній ділянці, на якій розташований зазначений будинок, знаходиться гараж, який використовується нею з 2000 року, для забезпечення її потреб. Гараж повністю забезпечений всіма інженерними комунікаціями: вентиляція, опалення, електропостачання.

Для встановлення відповідності гаража будівельно-технічним, пожежним та санітарним вимогам нею було замовлено та отримано технічні висновки гаражу біля будинку АДРЕСА_1 , згідно яких загальний стан обстежених конструкцій нормальний і вони не потребують проведення ремонту чи посилення.

З урахуванням зазначених обставин, позивачка, на підставі частини другої статті 328, частини четвертої статті 344 ЦК України, просила визнати за нею право власності на зазначений гараж.

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 16 лютого 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на гараж, який знаходиться біля будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 49,7 кв.м.

Рішення суду оскаржила Львівська місцева прокуратура №2 в інтересах держави в особі Львівської міської ради.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 21 червня 2018 року апеляційну скаргу Львівська місцевої прокуратури №2 в інтересах держави в особі Львівської міської ради задоволено, рішення Залізничного районного суду міста Львова від 16 лютого 2017 року скасовано і у задоволенні позову ОСОБА_1 до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, Львівської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 про визнання права власності на гараж відмовлено.

Не погоджуючись з цією постановою таку в касаційному порядку оскаржила ОСОБА_1 .

Постановою Верховного Суду від 03 червня 2020 року касаційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково, постанова Апеляційного суду Львівської області від 21 червня 2018 року скасована, а справу направлено на новий апеляційний розгляд до суду апеляційної інстанції.

Таким чином, на даний час розглядається апеляційна скарга Львівської місцевої прокуратури №2 в інтересах держави в особі Львівської міської ради на рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 16 лютого 2017 року.

В апеляційній скарзі апелянт вказує на те, що рішення є незаконним і підлягає скасуванню через порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування вимог посилається на те, що земельна ділянка, на якій розташований гараж за адресою: АДРЕСА_1 відноситься до земель, що не надані у власність чи користування, а є комунальною власністю і відповідно до п.12 Перехідних положень Земельного кодексу України перебуває у віданні Львівської міської ради.

В матеріалах справи відсутні докази того, що позивачу в установленому порядку відводилася земельна ділянка під будівництво гаражу або надавався дозвіл на розробку відведення земельної ділянки для експлуатації нерухомого об`єкта. Вищевказаний факт порушення інтересів територіальної громади м. Львова, від імені та в інтересах якої діє Львівська міська рада, залишився поза увагою суду, а оскаржуване рішення суду про визнання права власності на спірний гараж створило передумови для вибуття цієї земельної ділянки з комунальної власності.

Також зазначає про відсутність будь-яких доказів щодо законності (правових підстав) та дати будівництва спірного гаража. Отже, висновок суду щодо побудови гаража в 70-х роках не підтверджено жодним документом та не відповідає обставинам справи.

Звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні докази, які б вказували на порушення прав позивача з боку відповідачів Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради та Львівської міської ради. Обґрунтування того, що відповідач порушує чи не визнає зазначеного права на спірний гараж не вказує. В матеріалах справи відсутні будь-які документальні підтвердження, жодні докази того, що позивач зверталась до відповідного компетентного органу щодо вирішення питання оформлення права власності, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору.

На думку скаржника є підстави вважати, що позов ОСОБА_1 носить формальний характер, а метою подання позову є не визнання права власності (як наявного), а його набуття - що само по собі є неприпустимим, оскільки набуття права власності регулюється окремими правовими нормами.

Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Бердар С.В., який згідно доданого до відзиву ордера не обмежений у своїх правах як адвокат, зазначає, що апеляційна скарга є обґрунтованою в повному обсязі.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились. Представник позивачки подав до суду заяву про розгляд справи у відсутності позивачки та її представника. Аналогічне клопотання подано представником відповідача Львівської міської ради. Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів визнала неявку учасників справи такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст.1Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України,кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що відповідно до наказу Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради № 534 від 12.10.2011 року «Про зняття з балансу міської ради житлових будинків, в яких приватизоване житло» житловий будинок АДРЕСА_1 був знятий з балансу міської ради та був переданий власникам приватизованого житла (а.с.33).

Згідно із свідоцтвами про право власності на частину житлового будинку садибного типу від 05.01.2012 року, виданими Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, 21/50 ідеальних часток житлового будинку АДРЕСА_1 належить позивачу ОСОБА_1 на праві приватної спільної часткової власності (а.с.15), а інші 29/50 ідеальних часток зазначеного будинку - третій особі ОСОБА_2 (а.с.35). Загальна площа житлового будинку АДРЕСА_1 складає 95,8 кв.м., житлова площа 38,1 кв.м.

На земельній ділянці поряд із цим житловим будинком, яка є комунальною власністю, розташований спірний гараж.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачка ОСОБА_1 добросовісно заволоділа у 2000 році вже збудованим гаражем, який розташований з житловим будинком садибного типу на одній земельній ділянці та призначений для забезпечення власників необхідними засобами благоустрою, відкрито ним володіла одноособово, безперервно протягом 16 років, і третя особа ОСОБА_2 не має претензій щодо користування, та володіння зазначеним гаражем.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що «умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном».

Тлумачення статті 344 ЦК України свідчить, що для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю необхідні такі умови: річ, що опинилася у володінні особи, є об`єктивно чужою; володілець суб`єктивно вважає майно своїм; володілець майна має бути добросовісним; володіння здійснювалось протягом усього строку відкрито; володіння майном продовжувалось безперервно.

У постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що норми статті 334 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

У абзаці 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскарженого рішення) передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Встановивши, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташовано спірний гараж, є коммунальною власністю і відповідно до п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України перебуває у віданні Львівської міської ради, та позивачці під будівництво гаражу в установленому порядку не відводилася, як і не надавався дозвіл на розробку відведення земельної ділянки для експлуатації нерухомого об`єкта, а також, що в матеріалах справи відсутнідокази щодо законності (правових підстав) та дати будівництва спірного гаража, суд першої інстанції прийшов до невірного висновку про підставність та обґрунтованість позову, адже позивачем не доведено умов для набуття права власності за набувальною давністю на спірний гараж.

Відповідно до пункту 4 частинипершої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною другою цієї статті визначено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, то апеляційна скарга підлягає до задоволення, рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити новее рішення, про відмову у задоволенні позову.

Приписами ст. 382 ЦПК України передбачено, що в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч.1, п.п.1, 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разівідмови в позові - на позивача.

Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, то понесені витрати на судовий збір, пов`язані з розглядом апеляційної скарги слід покласти на ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено-повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.Повний текст даного судового рішення складено 11 вересня 2020 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381-384, 389, 390, 393 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Львівської місцевої прокуратури № 2, подану в інтересах держави в особі Львівської міської ради - задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 лютого 2017 року скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, Львівської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 про визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 прож. АДРЕСА_2 ) на користь прокуратури Львівської області 1 650 грн. 00 коп. (одна тисяча шістсот п`ятдесят грн. 00 коп.) судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 11 вересня 2020 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Шеремета Н.О.