Провадження № 22-ц/801/1430/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Луценко Л. В.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2020 рокуСправа № 127/13253/15-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Ковальчука О. В., Шемети Т. М.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Луценко Л. В. від 05 жовтня 2017 року,

в с т а н о в и в:

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частину майна подружжя та стягнення компенсації Ѕ частини вартості спільного майна подружжя.

Вимоги обґрунтовувала тим, що з 26 грудня 1992 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Замостянського районного суду міста Вінниці від 05 червня 2012 року розірваний.

Під час шлюбу вони придбали земельну ділянку на АДРЕСА_1 площею 0,0069 га (16 липня 2010 року) з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд.

Вважала зазначену земельну ділянку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Уточнивши позовні вимоги (05 липня 2017 року) просила в порядку поділу майна стягнути з ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості Ѕ частини вищевказаної земельної ділянки в розмірі 32 672 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 жовтня 2017 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачка не довела, що спірне майно придбане за спільні кошти подружжя.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду скасувати та постановити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що земельна ділянка, за яку вона просила стягнути з відповідача компенсацію, знаходиться під будинком, розподіл якого в 2013 році своїм рішенням здійснив Вінницьким міський суд Вінницької області, при цьому судом не було звернуто уваги на те, що між нею та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого вона на потреби сім`ї отримала кредит в розмірі 48 000 доларів США, який погашався як у шлюбі, так і на момент розірвання шлюбу.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 30 листопада 2017 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 жовтня 2017 року скасовано та ухвалено нове про задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості Ѕ частки земельної ділянки, площею 0,0069 га на АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_2 на праві власності, у розмірі 32 672 грн 00 к. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд виходив із того, що спірна земельна ділянка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, неподільною річчю, у зв`язку з чим на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація вартості Ѕ частини цього майна.

Постановою Верховного Суду від 28 лютого 2018 року рішення апеляційного суду Вінницької області від 30 листопада 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду.

Суд касаційної інстанції визнав обґрунтованим висновок апеляційного суду про те, що спірна земельна ділянка набута у період перебування сторін спору у шлюбі, презумпція спільності права власності подружжя на майно відповідачем не спростована, а тому спірна земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя і може бути поділена між подружжям. Проте вказав, що апеляційний суд не надав оцінки заяві відповідача про застосування позовної давності, не встановив початок перебігу позовної давності та чи такий строк пропущений позивачем при зверненні до суду, а якщо пропущений, то з яких причин. Крім того, зазначив, що висновок апеляційного суду щодо неподільності спірної земельної ділянки є передчасним, оскільки проведеною у справі судовою комплексною земельно-технічною та оціночно-земельною експертизою визначено лише вартість спірної земельної ділянки, питання щодо можливості поділу даної земельної ділянки на розгляд експертам не ставилось, а тому факт неподільності майна документально не підтверджений.

Постановою апеляційного суду Вінницької області від 04 травня 2018 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 жовтня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову з інших підстав.

Суд апеляційної інстанції мотивував рішення тим, що відповідач не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на спірне майно. Вказав, що позивачка не пропустила позовну давність.

Разом із тим оскільки ОСОБА_1 не довела, що спірна ділянка поділена між подружжям та частки кожного із них виділені, то підстав для компенсації вартості частини майна відповідно до частини другої статті 364 ЦК України немає.

Постановою Верховного Суду від 24 червня 2020 року постанову апеляційного суду Вінницької області від 04 травня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду.

Скасовуючи цю постанову Верховний Суд виходив із того, що вирішуючи спір у межах заявлених вимог, апеляційний суд не перевірив чи: дійсно є неможливим виділ належної позивачці частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користується спільним майном інший співвласник відповідач у справі; чи сплачується іншим співвласником, який володіє та користується майном, матеріальна компенсація позивачці за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможний відповідач виплатити позивачці компенсацію в рахунок визнання за ним права власності на спільне майно та чи не становитиме це для нього надмірний тягар.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги, а також з урахуванням вказівок, що містяться у постанові Верховного Суду від 24 червня 2020 року (частина перша статті 417 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України)), апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню з огляду на таке.

Частинами першою четвертою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на таке.

Суд встановив, що з 26 грудня 1992 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Замостянського районного суду міста Вінниці від 05 червня 2012 року, яке набрало законної сили 18 червня 2012 року.

16 липня 2010 року ОСОБА_2 придбав земельну ділянку, площею 0,0069 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки.

29 жовтня 2010 року Вінницькою міською радою та Управлінням Держкомзему у місті Вінниці на ім`я ОСОБА_2 виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯП №272931.

У провадженні Вінницького міського суду перебувала цивільна справа № 206/2882/2012 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту фактичного припинення шлюбних відносин, визнання права особистої приватної власності на майно та за позовом третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання права власності на майно.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 червня 2013 року позов ОСОБА_1 задоволено, зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано будинок, розташований на АДРЕСА_3 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по Ѕ частці вказаного житлового будинку відповідно до першого варіанту висновку № 1301 судової будівельно-технічної експертизи, складеної 30 січня 2013 року Подільським центром судових експертиз. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за відхилення від ідеальної частки 39 805 грн 00 к. Поділено спільно набуте майно подружжя, а також стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування вартості спільно набутого майна 7 852 грн 50 к. У задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_2 і ОСОБА_1 про визнання права власності відмовлено.

Питання поділу земельної ділянки площею 0,069 га на АДРЕСА_1 судом у вказаній справі не вирішувалось.

У даній справі суд встановив, що вищезазначений житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,025 га на АДРЕСА_3 , яка у 2008 році передана Вінницькою міською радою у власність відповідача.

Згідно з висновком № 300/42-016 судової комплексної земельно-технічної та оціночної експертизи Товариства з обмеженою відповідальністю «Подільський центр судових експертиз» від 31 жовтня 2017 року ринкова вартість земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 69 кв. м., яка розташована на АДРЕСА_1 , становила станом на 31 жовтня 2016 року 65 343 грн 00 к.

З цього ж висновку, розділу «Опис земельної ділянки» видно, що вона має складну конфігурацію в плані: три лінії створюють прямі кути, промені якого з`єднані з ламаною лінією. На дату проведення дослідження земельна ділянка не забудована, використовується під город. Під`їзд до земельної ділянки відсутній, прохід можливий лише по стежці земельної ділянки, яка належить ОСОБА_2 (обґрунтовано Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 755705 від 05 вересня 2001 року; площа 0,025 га, кадастровий номер :03:003:0112). За своїми фізичними характеристиками земельна ділянка не може бути використана за цільовим призначенням (для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд) через невідповідність розміру його функції.

Згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

У постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 міститься висновок про те, що: «з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Таким чином, суд має встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар».

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (частина перша статті 11 ЦПК України в редакції, чинній на момент подання позову).

Зміст позовної заяви та заяви про зменшення розміру позовних вимог свідчить, що ОСОБА_1 посилалася на те, що має право на компенсацію вартості Ѕ частини об`єкта права спільної сумісної власності подружжя спірної земельної ділянки на підставі статей 364, 370 ЦК України.

При цьому вона зазначала, що виділити в натурі Ѕ частину цієї ділянки не можливо, оскільки вона фактично є частиною садиби відповідача. Неможливість виділення в натурі Ѕ частини земельної ділянки підтверджується також висновком експертизи, з описової частини якої видно, що вона в цілому за своїм розміром не відповідає своєму функціональному призначенню, до неї не має окремого під`їзду, прохід можливий лише по стежці через земельну ділянку відповідача. Те, що ця земельна ділянка не може бути поділена в натурі між співвласниками визнала і представник відповідача адвокат Глазунова Л. М. в суді апеляційної інстанції.

Доводи відповідача про те, що він спірною земельною ділянкою не користується, а тому й не сплачує матеріальну компенсацію за таке користування позивачці, також спростовуються зазначеним висновком експертизи, за яким ця ділянка використовується як город. ОСОБА_2 є титульним (на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку) власником земельної ділянки, до якої не можливо дістатись іншим чином, ніж по стежці через його ж земельну ділянку. Доказів використання земельної ділянками без його згоди іншими особами, зокрема позивачкою, він не навів.

Про те, що ОСОБА_2 спроможний був станом на час розгляду справи судом першої інстанції сплатити компенсацію вартості Ѕ частини земельної ділянки в розмірі 32 672 грн 00 к. і це не становило для нього надмірного тягаря беззаперечно вказує той факт, що під час розгляду справи судом першої інстанції він 02 листопада 2016 року на електронних торгах придбав виділену за рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 червня 2013 року ОСОБА_1 Ѕ частину житлового будинку з господарським будівлями, розташованого у АДРЕСА_3 , за 297 391 грн 00 к.

З огляду на встановлену статтею 60 СК України презумпцію спільності майна подружжя, саме на відповідача покладається обов`язок доведення, що майно, набуте у шлюбі, було придбано за його особисті кошти, а тому суд першої інстанції помилково вважав, що обов`язок доводити придбання майна за спільні кошти лежить на позивачці, а враховуючи відсутність доказів того, що спірна ділянка була придбана за особисті кошти ОСОБА_2 (пункт 3 частини першої статті 57 СК України), дійшов помилкового висновку про недоведеність позовних вимог.

Вирішуючи питання по суті позовних вимог, виходячи із наведених вище доказів, які свідчать про неможливість виділення в натурі Ѕ частини спірної земельної ділянки (через неможливість її використання за цільовим призначенням), використання земельної ділянки відповідачем без сплати позивачці компенсації за таке користування, апеляційний суд приходить до висновку, що стягнення з відповідача на користь позивачки компенсації Ѕ частини вартості земельної є єдино можливим способом захисту права позивачки на поділ спільного майна подружжя, який не становитиме надмірного тягаря для відповідача і відповідатиме установленим пунктом 6 статті 3 ЦК України принципам справедливості, добросовісності та розумності.

Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності апеляційний суд виходить із такого.

Згідно зі статтею 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Припинення шлюбу не припиняє статусу майна, набутого у шлюбі, як спільної сумісної власності подружжя. А тому, виходячи зі змісту зазначеної норми, позовна давність за вимогами про поділ майна обчислюється з дня коли особа дізналась або могла дізнатися про порушення свого права власності, наприклад, у випадку відчуження майна одним із співвласників без згоди іншого, але не раніше ніж через три роки після розірвання шлюбу.

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 червня 2012 року, яке набрало законної сили 18 червня 2012 року, а з позовом ОСОБА_1 звернулась 10 червня 2015 року, тобто в межах трирічного строку з часу розірвання шлюбу.

При цьому апеляційний суд звертає увагу, що закон пов`язує початок перебігу позовної давності з часом саме порушення права, а не його невизнання чи оспорювання відповідачем, а як видно з матеріалів справи ОСОБА_4 не визнаючи за позивачкою права спільної сумісної власності на спірну земельну ділянку, дій які б таке право порушували (відчуження без згоди позивачки, перешкоджання у користуванні нею тощо) не вчиняв.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої, пунктом 1 частини третьої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані ці витрати з розглядом справи.

Як видно з матеріалів справи ОСОБА_1 при поданні позовної заяви сплатила 268 грн 00 к. судового збору та 620 грн 00 к. судового збору за подання апеляційної скарги, які підлягають стягненню з відповідача на підставі частини першої статті 141 ЦПК України.

Разом з тим, витрати на проведення судової комплексної земельно-технічної та оціночної експертизи в розмірі 6200 грн 00 к. включали витрати на проведення дослідження щодо встановлення варіантів поділу земельної ділянки, загальною площею 0,025 га, розташованої у АДРЕСА_3 , від вимог про поділ якої позивачка відмовилась, а тому апеляційний суд вважає, що на користь позивачки з відповідача необхідно стягнути половину вартості експертизи (за вирішення одного із двох питань, які ставились перед експертами) в розмірі 3 100 грн 00 к.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 жовтня 2017 року скасувати і ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 32 672 (тридцять дві тисячі шістсот сімдесят дві) грн 00 к. грошової компенсації вартості Ѕ частини земельної ділянки площею 0,0069 га, розташованої по АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 : 268 (двісті шістдесят вісім) грн 00 к. у відшкодування судового збору, сплаченого за подання позовної заяви; 620 (шістсот двадцять) грн 00 к., у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги; 3 100 (три тисячі сто) грн 00 к., у відшкодування Ѕ частини вартості експертизи.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

(Повний текст судового рішення складено 24 вересня 2020 року)

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. В. Ковальчук

Т. М. Шемета