П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 лютого 2020 року місто Київ

справа № 370/241/17

апеляційне провадження № 22-ц/824/835/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Головачова Я.В.,

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,

за участю секретаря судового засідання Коцюрби Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Макарівського районного суду Київської області у складі судді Мазка Н.Б. від 19 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , відділу у Макарівському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Копилівська сільська рада Макарівського району Київської області, про скасування державної реєстрації земельної ділянки та її кадастрового номеру, відновлення меж земельної ділянки та усунення перешкод у її користуванні,

в с т а н о в и в :

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що у 2007 році вона придбала житловий будинок АДРЕСА_1 . У 2008 році за фактичними межами позивач приватизувала земельну ділянку на якій розміщено вказаний будинок, площа якої склала 0,201 га.

В подальшому за відомостями погосподарської книги № 6 Копилівської сільської ради позивачу стало відомо, що за нею обліковується земельна ділянка площею 0,25 га, а не 0,201 га.

Оскільки у 2008 році ОСОБА_1 приватизовано лише 0.201 га, вона звернулася до Копилівської сільської ради з відповідною заявою з метою приватизації ще 0.05 га., однак така вимога була залишена без відповіді.

Належна позивачу земельна ділянка по довжині межує з одного боку із землями загального користування, а з іншого - із земельною ділянкою, що перебуває у користуванні ОСОБА_3 . При цьому на фактично існуючій межі між належною позивачу ділянкою та ділянкою, якою користується відповідач, розташований сарай 1975 року побудови.

Позивач вважала, що ОСОБА_3 перенесено межу земельної ділянки, внаслідок чого вона позбавлена можливості обслуговувати сарай.

Рішенням Копилівської сільської ради від 28 грудня 2016 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_3 площею

0,2135 га (кадастровий номер :01:011:0052), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Виділення відповідача земельної ділянки відбулося з порушенням встановленої процедури, оскільки межі земельної ділянки не були погоджені із сусідніми власниками та землекористувачами, в тому числі і з позивачем. Крім того, у проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність відповідача відсутня копія клопотання (заяви) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, обов`язкова наявність якої передбачена статтею 50 Закону України "Про землеустрій".

Посилаючись на викладене, позивач просила визнати незаконним та скасувати присвоєння кадастрового номеру земельній ділянці, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0.2135 га, кадастровий номер :01:011:0052, сформованої для відведення у власність ОСОБА_3 ; скасувати державну реєстрацію вказаної земельної ділянки; зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкоди у володінні та користуванні ОСОБА_1 її земельною ділянкою та земельною ділянкою, що перебуває у користуванні ОСОБА_3 ; відновити межі земельної ділянки, площею 0.0485 га, що розташована уздовж спільної межі між земельною ділянкою, належної ОСОБА_1 та земельною ділянкою, що перебуває у користуванні ОСОБА_3 , шляхом перенесення за її рахунок паркану на 5 метрів 40 см уздовж спільної межі між зазначеними земельними ділянками.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 19 листопада 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Скаржник зазначає, що ОСОБА_3 порушено порядок розробки технічної документації щодо відведення земельної ділянки, оскільки вона не погодила із суміжними землевласниками та землекористувачами межі земельної ділянки при присвоєнні кадастрового номеру земельній ділянці, що стало наслідком захоплення належної позивачу земельної ділянки площею 0,05 га; у супереч статті 50 Закону України "Про землеустрій" в проекті землеустрою відсутня копія заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

У відзивах на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та відділ у Макарівському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області зазначають, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу не подали.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції підтримала апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи в суд апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. З урахуванням положень частини 2 статі 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що 26 травня 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, відповідно до якого остання придбала

житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У тексті договору зазначено, що на земельній ділянці розташовані: один житловий будинок з цегли 1970 року побудови, загальною площею 76.6 кв.м., житловою площею 45.7 кв.м., позначений на плані літерою "А", сарай шлакоблочний позначений на плані літерою "Б", літня кухня цегляна позначена на плані літерою "В", погріб цегляний позначений на плані літерою "Г", убиральня цегляна позначена на плані літерою "Д", та огорожа позначена в технічній документації цифрами 1-3.

На підставі вказаного договору купівлі-продажу 4 грудня 2008 року ОСОБА_1 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 016964, що посвідчує право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:011:0035 площею 0,201 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, яка розташовується в АДРЕСА_1 .

8 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області із заявою про вирішення питання щодо надання їй доступу на обслуговування та ремонт господарської будівлі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , а у жовтні 2016 року - із заявою у якій просила надати їй дозвіл на право власності на земельну ділянку, орієнтовною площею 0.05 га, оскільки в погосподарській книзі площа її земельної ділянки зазначена 0.25 га, а фактично згідно державного акту - 0.201 га.

Рішенням Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області від 15 серпня 2016 року ОСОБА_3 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, яка розташована в АДРЕСА_2 , площею 0.25 га, для будівництва та обслуговування житлових будівель та по господарських споруд.

Згідно акту від 27 липня 2018 року, складеного комісією у складі землевпорядника ОСОБА_6 , депутата ОСОБА_7 , в.о. сільського голови Крижевського В.В., юриста сільської ради Андрійчук В.А., було обстежено земельну ділянку, власником якої є ОСОБА_3 та встановлено, що даною земельною ділянкою відповідач користується з 1975 року. Земельна ділянка площею 0.21 га, огороджена бетонним парканом, який встановлено на забетоновані стовпи. Під час обстеження встановлено, що паркан не був демонтований з моменту встановлення. До вказаного акту додано кольорові фото місця розташування бетонного паркану по лінії межі сумісного землекористування сторін.

Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині 1 статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у

місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Порядок погодження і затвердження документації із землеустрою, а також повноваження органів виконавчої влади у частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок передбачені у статтях 186, 186-1 ЗК України.

Статтею 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

За приписами статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Установивши, що спірна земельна ділянка передана у власність ОСОБА_3 на відповідній правовій підставі (рішення сільської ради, яке є чинним і на момент ухвалення судового рішення не скасоване), суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що з позивачем не було погоджено, як із суміжним землевласником, межі спірної земельної ділянки при присвоєнні їй кадастрового номеру, що є підставою для скасування кадастрового номеру відхиляються колегією суддів.

Підписання акта погодження меж земельної ділянки самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачі. Не надання позивачем своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача не може бути перепоною для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації.

Посилання у апеляційній скарзі на відсутність копії заяви ОСОБА_3 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення їй земельної ділянки не впливають на висновки суду у даній справі і не є підставою для задоволення позовних вимог з огляду на визначений позивачем предмет позову.

Інші доводи апеляційної скарги у своїй сукупності є тотожними вимогам первісного позову та фактично зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав повну та об`єктивну оцінку, вона є достатньо аргументованою, а тому апеляційний суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.

У прийнятті даної постанови суд апеляційної інстанції керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 3 грудня 2003 року у справі "Рябих проти Росії", від 9 листопада 2004 року у справі "Науменко проти України", від 18 листопада 2004 року у справі "Праведная проти Росії", від 19 лютого 2009 року у справі "Христов проти України", від 3 квітня 2008 року у справі "Понамарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись

лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 19 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складений 11 лютого 2020 року.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова