КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №752/5366/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2020 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів - Гуля В.В., Суханової Є.М., із участю секретаря Перебитюка А.М., розглянувши матеріали цивільної справи у місті Києві за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Голосіївського районного суду

м. Києва від 04 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві про звільнення від сплати заборгованості за аліментами,

В С Т А Н О В И В :

12 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду

із вказаним позовом, де просив звільнити його від сплати заборгованості по аліментам, яка утворилась за період з 01 липня 2019 року по 29 лютого 2020 року.

Свої вимоги мотивував тим, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 07 липня 2015 року стягнуто з нього на користь

ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 350 грн щомісячно.

Вказане судове рішення перебуває на примусовому виконанні у Голосіївському районному управління юстиції у м. Києві.

У грудні 2019 року він отримав розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, згідно якого остання становить 3 587,30 грн.

Однак, вказав, що аліменти він сплачує, останні перераховуються Управлінням праці та соціального захисту населення Голосіївського району м. Києва, котрим здійснюється виплата йому державної соціальної допомоги як інваліду ІІ групи.

Зазначив, що іншого доходу немає, оскільки не може самостійно пересуватись через свою інвалідність.

Тому, вважає, що в силу положень ст. 197 СК України має бути звільнений від сплати заборгованості по аліментам, яка виникла внаслідок його тяжкої хвороби.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва

від 04 червня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

На його обґрунтування судом зазначено про те, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження, а ні підстави для звернення до суду за захистом свого цивільного права через його порушення, невизнання або оспорювання, як і сам факт порушення, невизнання або оспорювання права, свобод чи законних інтересів, а ні посилання позивача на обґрунтування своїх правових вимог.

Звертаючись до суду, позивачем не доведено у встановленому законом порядку, що є обов`язковим в силу принципу змагальності, передбаченого

ст. 12 ЦПК України, факту протиправної поведінки відповідача, тих обставин, на які позивач посилається в своєму позову.

Позивачем не вказано, чим саме відповідач порушив його права.

Розглядаючи справу, суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, позивачем не надано належні та допустимі докази у розумінні ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог.

Виходячи з викладених вимог діючого законодавства, приймаючи до уваги наявні у матеріалах справи письмові докази, враховуючи обґрунтування позову, зважаючи на те, що позивачем не надано доказів наявності обставин, передбачених ч. 2 ст. 197 СК України, як підстав для звільнення від заборгованості за аліментами, та факту порушення саме відповідачем прав позивача, суд дійшов висновку, що позивачем не подані належні та допустимі докази, що містять відомості щодо предмета доказування, і за таких умов заявлений позов не підлягає задоволенню за недоведеністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність та необґрунтованість судового рішення, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні.

Просить скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 04 червня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції погоджується із висновками місцевого суду та вважає за необхідне зазначити наступне.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 07 липня 2015 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 350 грн, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідної вікової категорії щомісяця, починаючи з дати подання позовної заяви, а саме: з 02 червня 2015 року і до її повноліття, а саме: до ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с. 14 ).

Судове рішення перебуває на примусовому виконанні у Голосіївському районному відділі державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві ( а.с. 9 ).

Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів №48393474/10 від 10 грудня 2019 року, складеного старшим державним виконавцем Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Лазаревою А.І., станом на 01 грудня 2019 року ОСОБА_1 має заборгованість у розмірі 3 587,30 грн ( а.с. 9-11 ).

08 серпня 2017 року позивачу видано посвідчення серії НОМЕР_1 інваліда ІІ групи загального захворювання, з приводу якого позивач отримує державну соціальну допомогу особам, які не мають право на пенсію, та інвалідам ( а.с. 6 ).

Відповідно до довідки до акта медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААЕ №420125 19 червня 2019 року позивач є особою з інвалідністю ІІ групи, загальне захворювання, інвалідність встановлена на строк до 01 липня 2020 року, дата чергового переогляду 19 червня 2020 року, може працювати в спеціально створених умовах, рекомендовані заходи щодо відновлення працездатності: спостереження невролога, пульмонолога, стаціонарне лікування ( а.с. 7 ).

З матеріалів справи вбачається, згідно довідки №124 від 20 січня

2020 року, виданої Голосіївським районним в м. Києві управлінням праці та соціального захисту населення, позивач отримує державну соціальну допомогу інвалідам ІІ групи і за період з липня 2019 року по грудень 2019 року отримав 4 729 грн, з врахуванням вирахуваних аліментів ( а.с. 8 ).

За змістом ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 СК України, на підставі якої заявлено позов, за позовом платника аліментів суд може звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених статтею 197 СК України умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості.

При цьому, на переконання апеляційного суду, місцевий суд, враховуючи те, що при вирішенні таких спорів необхідно виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя, дійшов правильного та обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами.

Також, з точки зору апеляційного суду, місцевим судом вірно враховано, що встановлення позивачу з серпня 2016 року ІІ групи інвалідності за загальним захворюванням з її щорічним підтвердженням, за якою він залишається працездатним, не є належним доказом захворювання на тяжку хворобу та підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами у розумінні ч. 2 ст. 197 СК України.

Не надано позивачем і доказів щодо понесених ним витрат на лікування у зв`язку з встановленим діагнозом, так само як доказів про те, що він потребує сторонньої допомоги, оскільки не може самостійно пересуватись.

Як безробітний позивач також не зареєстрований та доказів на підтвердження зворотнього суду також не надано.

Крім того, слід зазначити, що судом першої інстанції враховано те, що заборгованість виникла з тенденцією до збільшення, і, як вбачається з розрахунку заборгованості, мала місце вже на 01 листопада 2018 року та позивачем в установленому законом порядку її розмір не оспорювався.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини, і з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст. 197 СК України, ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 259, 263-265 ЦПК України, ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення.

А тому, доводи ОСОБА_1 про незаконність та необґрунтованість рішення, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні, зокрема ст.ст. 182, 197 СК України, ст. 263 ЦПК України, з точки зору апеляційного суду та в силу викладеного, не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді скарги.

Інші обставини, зазначені апелянтом, зокрема, про те, що він не працює, його доходи є такими, що він не спроможний сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, є інвалідом ІІ групи, самостійно не пересувається та отримує державну соціальну допомогу, на переконання апеляційного суду та у силу норм ст. 197 СК України, не є правовою підставою для задоволення апеляційної скарги та спростовані судом першої інстанції, який надав оцінку зазначеним обставинам у своєму рішенні.

Відтак, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 04 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві про звільнення від сплати заборгованості за аліментами - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: В.В. Гуль

Є.М. Суханова