Справа № 161/2626/20 Головуючий у 1 інстанції: Філюк Т. М.
Провадження № 22-ц/802/860/20 Категорія: 37 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

секретар Концевич Я.О.

з участю: відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Гуля І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» до ОСОБА_1 , Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Нововолинське ВП Володимир-Волинського ВП ГУНП у Волинській області про відшкодування шкоди в порядку суброгації, завданої дорожньо-транспортною пригодою за апеляційною скаргою позивача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 червня 2020 року,-

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», третя особа: Нововолинський ВП Володимир-Волинського ВП ГУНП у Волинській області, про відшкодування шкоди в порядку суброгації.

Позов обґрунтовує тим, що 22.02.2019 в м. Нововолинськ відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля під керуванням ОСОБА_2 та транспортного засобу Volkswagen, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 .

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27.05.2019 провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП (за відсутністю складу адміністративного правопорушення).

Згідно з проведеним ФОП ОСОБА_3 звітом №2019/3896 від 30.04.2019 вартість відновлювального ремонту застрахованого позивачем автомобіля становить 539 950,21 грн. Відповідно до зобов`язуючої пропозиції Аудатекс вартість придатних залишків після ДТП становить 333 330,00 грн.

Відповідноі до умов Договору добровільного страхування №004064/4017/0000050 від 29.03.2018 укладеного між ПрАТ «СК «Уніка» та ОСОБА_2 , товариство здійснило виплату страхового відшкодування в розмірі страхової суми 335451,00 грн на рахунок страхувальника. Таким чином, виплативши страхове відшкодування відповідно до умов договору добровільного страхування, ПрАТ «СК «Уніка» набуло права зворотної вимоги до відповідача та його страховика в межах страхової суми із вирахуванням франшизи. Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована у ПАТ «НАСК «Оранта». На підставі ст. 22.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ПАТ «НАСК «Оранта» має зобов`язання перед позивачем по відшкодуванню шкоди в межах ліміту 100 000,00 грн. Різниця між виплаченим позивачем страховим відшкодуванням та лімітом за Полісом у розмірі 235 451,00 грн. належить до стягнення з ОСОБА_1 , як винуватця дорожньо-транспортної пригоди.

Просили суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «Уніка» шкоду в розмірі 235 451,00 грн, стягнути з ПАТ «НАСК «Оранта» на користь ПрАТ «СК «Уніка» шкоду в розмірі 100 000,00 грн, стягнути з відповідачів на користь ПрАТ «СК «Уніка» судові витрати у розмірі 5031,76 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.06.2020 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач ПрАТ «СК «Уніка» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В обгрунтування апеляційної скарги позивач вказує, що дорожньо-транспортна пригода відбулась з вини ОСОБА_1 , який, порушуючи Правила дорожнього руху, при виїзді з другорядної дороги не надав перевагу в русі автомобілю Hyundai, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який рухався по головній дорозі.Вина відповідача підтверджується матеріалами справи, а тому він та його страховик повинні відшкодувати кошти, виплачені позивачем, як страховиком, іншому учаснику ДТП - ОСОБА_2 .

Відповідач ПАТ «НАСК «Оранта» у відзиві на апеляційну скаргу вказало про відсутність в ПАТ «НАСК «Оранта» законних підстав для визнання позову та здійснення страхового відшкодування в порядку суброгації, оскільки вина ОСОБА_1 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди не встановлена рішенням суду.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 зазначає, що провадження у справі про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, тобто за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Його вина в дорожньо-транспортній пригоді не встановлена в передбаченому законом порядку, а тому в нього не виник обов`язок відшкодування шкоди в порядку суброгації.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, заслухавши пояснення відповідача та представника відповідача, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що 22.02.2019 о 07 год. 00 хв. у м. Нововолинськ по вул. Соборна відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Hyundai, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 та транспортного засобу Volkswagen, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 (а.с.57-58).

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27.05.2019 провадження у справі відносно ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП закрито на підставі п. 1 ч.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення (а.с.57-58).З мотивувальної частини постанови вбачається про відсутність в матеріалах справи про адміністративне правопорушення доказів того, що ОСОБА_1 порушив п.п. 16.11 Правил дорожнього руху.

Між ПрАТ «СК «Уніка» та ОСОБА_2 29.03.2018 укладено договір добровільного страхування на транспорті №004064/4017/0000050, предметом якого є страхування транспортного засобу Hyundai, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с.14- 18).

Власником автомобіля Hyundai, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , є ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 (а.с.19).

Вартість матеріального збитку, завданого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди власнику автомобіля Hyundai, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , складає 539950,21 грн (а.с. 20).

Відповідно до звіту №2019/3896 від 30.04.2019, складеного ФОП ОСОБА_3 , вартість відновлювального ремонту застрахованого позивачем автомобіля становить 539 950,21 грн. Крім того, відповідно до зобов`язуючої пропозиції Аудатекс вартість придатних залишків після ДТП становить 333 330,00 грн.

Виконуючи свої майнові зобов`язання за договором добровільного страхування ПрАТ «СК «Уніка» виплатила страхувальнику ОСОБА_4 суму страхового відшкодування в розмірі 335 451,00 грн, що підтверджується копією платіжного доручення №082945 від 18.04.2019 (а.с.56).

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на день настання страхового випадку була застрахована в ПАТ «НАСК «Оранта» з лімітом відповідальності 100 000,00 грн.

Порядок і умови відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, визначені статтями 1187, 1188 ЦК України.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1188 ЦК України урегульовано питання відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки кожному з їх володільців за рахунок іншого із них.

Відповідно до цієї статті шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що обов`язок відшкодувати завдану іншому володільцю джерела підвищеної небезпеки шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

При цьому вина у завданні шкоди, згідно з положеннями пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України, є обов`язковою умовою для покладення на винну особу відповідальності за майнову шкоду, завдану внаслідок взаємодії транспортних засобів іншому учаснику дорожньо-транспортної пригоди.

Такий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року в справі № 522/11610/15-ц (провадження № 61-13624св18), в постанові Верховного Суду від 18 листопада 2019 року в справі № 344/9572/16-ц (провадження № 61-17552св18), в постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року в справі справа № 345/4614/16-ц (провадження № 61-31818св18) та інших.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність одночасно усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою, а також вини заподіювача шкоди.

Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди (умислу або необережності).

Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи із змісту позовної заяви, позивач, який є страховиком одного із учасників ДТП ОСОБА_2 , просить стягнути з винної, на його думку особи ОСОБА_1 , та його страховика, в межах ліміту відповідальності, кошти, які були виплачені позивачем на підставі договору страхування ОСОБА_2 .

Згідно з приписами статті 27 Закону України «Про страхування», статті 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Разом з тим, положення зазначених статей належить застосовувати у системному зв`язку із нормами статей 1187, 1188 ЦПК України.

Відповідно до положень частин 1- 3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однією із засад цивільного судочинства є диспозитивність, зміст якої визначено у статті 13 ЦПК України.

Відповідно до частини І статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Нормами ст. 76 - 80 ЦПК України визначено поняття доказів, їх належності, достатності, допустимості.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 статті 81 ЦПК України)

Із змісту постанови Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27.05.2019 у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП вбачається про відсутність в зазначених матеріалах доказів порушення ОСОБА_1 пп. 16.11 Правил дорожнього руху України . Саме обставина недоведеності вини ОСОБА_1 у порушенні правил дорожнього руху, а отже, і у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, послугувала підставою для закриття провадження у справі.

Тому при розгляді справи про цивільно-правову відповідальність ОСОБА_1 на позивачеві лежить обов`язок довести обставини ДТП, ступінь вини відповідача, причинний зв`язок між вчиненими ним винними діями та наслідками ДТП.

Всупереч вимог статей 12, 13, 81 ЦПК позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме ОСОБА_1 винен у скоєному ДТП.

Позивачем є юридична особа ПрАТ «СК «УНІКА», інтереси якої представляють кваліфіковані юристи, адвокати. Позивач не заявляв в суді першої та апеляційної інстанцій клопотань про призначення судової автотехнічної експертизи з метою встановлення обставин ДТП, наявності технічної можливості у кожного із водіїв уникнути ДТП, або ж зменшити його наслідки , не подавав заяви про забезпечення доказів, які могли б обґрунтувати його позовні вимоги, та обмежився викладенням своєї правової позиції відносно обставин справи у вмотивованій позовній заяві, апеляційній скарзі, відповіді на відзив, у яких аналізує зміст пунктів Правил дорожнього руху, які на його думку порушив відповідач ОСОБА_1 та обставини скоєння ДТП. Позивач скористався своїм процесуальним правом надавати письмові пояснення судові, особистої участі у судових засіданнях при розгляді справи судом першої та апеляційної інстанції, представники позивача не брали.

Апеляційний суд відхиляє доводи позивача про наявність в матеріалах справи доказів вини ОСОБА_1 , оскільки вони спростовуються матеріалами справи, в яких такі докази відсутні.Тлумачення позивачем у тексті апеляційної скарги окремих пунктів Правил дорожнього руху України не доводять вини ОСОБА_1 .

У протоколі від 28.02.2019 року про адміністративне правопорушення зафіксовано про порушення відповідачем ОСОБА_1 п. 16.11 Правил дорожнього руху (а.с. 59). Разом з тим у долученій до протоколу схемі місця події не відображено напрямку руху кожного із автомобілів, їх гальмівного шляху, відсутні відомості, з якою швидкість рухався кожен із автомобілів, відсутні докази, які б дозволяли встановити швидкість їх руху, встановити вину ОСОБА_1 , спростувати доводи відповідача про вину іншого водія , учасника ДТП, ОСОБА_2 .

Встановивши, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_1 є особою відповідальною за завдані збитки, а саме, що ДТП сталася внаслідок протиправних дій відповідача та між протиправними діями і шкодою є безпосередній причинний зв`язок, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Аргументи апеляційної скарги про наявність в суду можливості самостійно встановити вину відповідача, іншими словами встановити обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, є неспроможними, оскільки виходячи з положень статей 12, 123, 81, 263 ЦПК України, суд встановлює обставини на підставі наданих в установленому порядку доказів, однак, позивач належних доказів на підтвердження вини ОСОБА_1 , причинного зв`язку між його діями і наслідками ДТП не подав, не звертався до суду про витребування доказів, про призначення експертизи.

Протокол про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення це документ, яким лише зафіксовано факт скоєння адміністративного правопорушення, який підлягає доведенню у порядку, визначеному законом, а тому відповідно до положень статей 76-80 ЦПК України, не є доказом вини ОСОБА_1 .

Викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що ОСОБА_1 мав технічну можливість уникнути ДТП, є припущенням, тому апеляційним судом відхиляються

Та обставина, що відповідач ОСОБА_1 виконував виїзд із другорядної дороги на головну, сама по собі не вказує на порушення п. 16.11 Правил дорожнього руху України, та повинна бути оцінена у сукупності з іншими доказами, у тому числі, з урахуванням швидкості обох автомобілів, напрямку іх руху, наявності чи відсутності технічної можливості у кожного із водіїв учасників ДТП уникнути зіткнення, або зменшити його негативні наслідки, однак докази про наведене позивачем не подані.

Посилання позивача на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права безпідставні, носять суб`єктивний характер, зводяться лише до переоцінки доказів по справі, непогодженням з їх оцінкою, тоді як колегія суддів вважає, що суд, розглядаючи справу, оцінив докази по справі у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України.

Згідно з положеннями статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять достатнього обґрунтування, яке могло б стати підставою для скасування рішення і ухвалення нового, а тому, дослідивши матеріали справи, надавши об`єктивну оцінку зібраним доказам по справі та нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції належить залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу позивача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 червня 2020 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту даної постанови.

Головуючий

Судді: