КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 752/1890/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Колдіна О.О.
провадження №22-ц/824/1603/2020 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 лютого 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Желепи О.В., Кулікової С.В.,

при секретарі Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 травня 2019 року у складі судді Колдіної О.О. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним, -

в с т а н о в и в :

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору позики від 01 січня 2010 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , від імені якої діяв ОСОБА_5 , та стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 40 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 14 березня 2008 року оформила довіреність на ОСОБА_5 , відповідно до якої уповноважила останнього представляти інтереси у всіх державних органах та установах, громадських та приватних організаціях, підприємствах, незалежно від підпорядкування і форм власності, в тому числі в органах державної влади, місцевого самоврядування, нотаріату, у відповідному бюро технічної інвентаризації, управлінні земельних ресурсів, кадастрових відділах, суб`єктів оціночної діяльності, в податкових інспекціях, банківських установах з усіх питань, що її стосуються щодо отримання кредиту та передачі належного житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 0,1 га (кадастровий номер: :72:252:0247), на якій розташований житловий будинок, в іпотеку, на умовах на його розсуд, з правом підписання кредитного договору, договору іпотеки, отримання грошових коштів (кредиту), та в разі необхідності з питань внесення змін та доповнень до вищезазначених договорів.

Позивачка зазначала, що довіреність була оформлена лише з метою придбання житлового будинку, що находиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 0,1 га (кадастровий номер: :72:252:0247).

14.03.2008 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено Договір поруки, відповідно до п.2.1 якого остання зобов'язалася компенсувати Довірителю суму коштів в розмірі 40 000 грн. у разі порушення довіреною особою ( ОСОБА_5 ) обов`язків за Довіреністю, у разі дій Довіреної особи, що суперечать наданим повноваженням в Довіреності, у разі бездіяльності Довіреної особи відносно передбачених Довіреністю зобов`язань, у разі перевищення Довіреною особою повноважень, наданих їй в Довіреності, у разі якщо Довірена особа завдасть матеріальної шкоди Довірителю.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилався на те, що 18.11.2014 року вона отримала повідомлення від ПАТ «ПриватБанк» про заблокування особистого рахунку у зв'язку з накладенням на нього арешту.

Після звернення до виконавчої служби їй стало відомо про існування судової справи №450/2962/14ц в Пустомитівському районному суді Львівської області, в рамках якої було накладено арешт на належні грошові кошти і майно, а також про існування Договору позики від 01.01.2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , який діяв від імені ОСОБА_2

Оскільки довіреність надавалася лише з обмеженим колом повноважень і вона не передбачала повноважень на укладення договору позики, то ОСОБА_5 вийшов за межі своїх повноважень, наділених довіреністю, що є підставою для визнання Договору позики недійсним.

Крім того, зважаючи, на те, що своїми діями ОСОБА_5 вийшов за межі повноважень, обумовлених довіреністю, у ОСОБА_3 виникло зобов'язання за Договором поруки від 14.03.2008 року протягом одного місяця з моменту повідомлення її Довірителем, про настання таких обставин, відшкодувати 40 000 гривень.

26 жовтня 2016 року позивачкою подана заява про зміну підстав позову, відповідно до якої позивачка заперечує факт укладення договору позики від 01.01.2010 року з ОСОБА_4 та отримання за ним грошових коштів в іноземній валюті, оскільки здійснення зазначених операцій резидентами - фізичними особами без наявності відповідної ліцензії не можливо, а також відсутні оригінал меморіального ордеру, який підтверджує факт перерахування коштів.

Відповідач ОСОБА_5 подав заяву про застосування строків позовної давності до вимог позивачки, так як про укладення договору позики їй було достовірно відомо в січні 2010 року, своїми діями вона схвалила даний правочин, прийнявши на свій рахунок в КБ «Дністер» грошові кошти у розмірі 537 700 доларів США, які в подальшому були перераховані на погашення заборгованості за кредитним договором та просив у задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_4 подав заяву про застосування строків позовної давності та відмову у задоволенні позову з цих же підстав.

В ході судового розгляду представник позивача підтримав позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі, просив суд позов задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві та заяві про зміну підстав позову.

Представник відповідача ОСОБА_4 заперечив проти задоволення позову, зазначивши, що факт укладення договору позики, отримання позивачкою за ним грошових коштів, схвалення дій Повіреного ОСОБА_5 встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили і не підлягає доказуванню. Крім того, зазначені обставини підтверджуються письмовими доказами, долученими до матеріалів справи, які підтверджують факт перерахування грошових коштів на рахунок ОСОБА_2 .

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 травня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в ході розгляду справи не встановлено обставин, які б свідчили про недійсність договору позики від 01.01.2010 року, укладеного між ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_5 , та ОСОБА_4 , натомість встановлено факт отримання ОСОБА_2 грошових коштів за оспорюваним правочином та подальше схвалення дій ОСОБА_5 за цим правочином.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 01 січня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_2 , а ОСОБА_2 прийняла у власність від ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 537 700 доларів США та зобов`язалася повернути ОСОБА_4 таку ж суму грошових коштів, а саме, 537 700 доларів США до 01 червня 2014 року. Вказаний договір підписано з однієї сторони ОСОБА_4 , а з другої сторони ОСОБА_2 , від імені якої на підставі довіреності від 14.03.2008 року за №431 діяв представник ОСОБА_5

ОСОБА_4 виконав умови договору позики грошових коштів та відповідно до п.3 договору 28.01.2010 року перераховано грошові кошти в сумі 537 700 доларів США на рахунок ОСОБА_2 № НОМЕР_1 в КФ ВАТ СКБ «Дністер».

Зазначені обставини підтверджуються довідкою ВАТ СКБ «Дністер» від 14.03.2014 року за №601 93/ЛК та копією меморіального валютного ордеру №6 від 28.01.2010 року.

Також відповідно до довідки ВАТ СКБ «Дністер» від 14.03.2014 року за №601- 93/ЛК саме 28.01.2010 року ОСОБА_4 здійснив приватний переказ в сумі 537 700 доларів США ОСОБА_2 . Дані кошти було використано ОСОБА_2 для погашення її кредиту, отриманого у ВАТ СКБ «Дністер» за №5990/1 від 14.03.2008 року, а саме, погашено: прострочений кредит в сумі 488 346,15 доларів США, прострочені відсотки по кредиту в сумі 38 766,55 доларів США та прострочені відсотки по кредиту в сумі 10 404,48 доларів США згідно кредитного договору №5990/01 від 14.03.2008 року, що підтверджується копіями меморіальних ордерів за №437, 438, 439 від 28.01.2010 року (т.5 а.с.107).

Крім того, дані обставини, а саме факт отримання ОСОБА_2 грошових коштів за договором позики від 01.01.2010 року, що є предметом оскарження, встановлено рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 26.05.2015 року, яке було змінено в частині розрахунку суми боргу, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 , рішенням Апеляційного суду Львівської області від 12.10.2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.07.2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та процентів за користування позикою у зв'язку з невиконанням грошового зобов'язання.

Як зазначено вище, також при укладенні Договору позики від 01.01.2010 року від імені ОСОБА_2 діяв ОСОБА_5 на підставі довіреності від 14.03.2008 року за №431, що видана приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Білицею О.З.

Даною довіреністю ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_5 представляти її інтереси у всіх державних органах та установах, громадських та приватних організаціях, підприємствах, незалежно від підпорядкування і форм власності, в тому числі в органах державної влади, місцевого самоврядування, нотаріату, у відповідному бюро технічно інвентаризації, Управлінні земельних ресурсів, кадастрових відділах, суб`єктів оціночної діяльності, в податкових інспекціях, банківських установах з усіх питань, що її стосуватимуться, щодо отримання кредиту та передачі належного їй житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 0,1 га (кадастровий номер :72:252:0247), на якій розташований житловий будинок, в іпотеку, на умовах на його розсуд, з правом підписання кредитного договору, договору іпотеки, отримання грошових коштів (кредиту), та в разі необхідності з питань внесення змін та доповнень до вищезазначених договорів, а також представляти її інтереси у будь-якій банківській установі з питань відкриття на її ім`я рахунку та розпоряджатися цим рахунком (отримувати кошти та належні їй відсотки, розпоряджатися основною сумою, здійснювати перерахунок коштів на інші рахунки, вносити готівкові кошти на рахунок та знімати готівкові кошти з рахунку, продовжувати термін дії рахунку, закривати рахунок, розривати договір з банком), в тому числі укладати будь-які інші договори з банком стосовно вищевказаного рахунку на розсуд повіреного.

Встановлено, що 14 березня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір поруки, відповідно до п.2.1 якого ОСОБА_3 зобов'язалася компенсувати Довірителю суму коштів в розмірі 40 000 грн. у разі порушення довіреною особою ( ОСОБА_5 ) обов`язків за Довіреністю, у разі дій Довіреної особи, що суперечать наданим повноваженням в Довіреності, у разі бездіяльності Довіреної особи відносно передбачених Довіреністю зобов`язань, у разі перевищення Довіреною особою повноважень, наданих їй в Довіреності, у разі якщо Довірена особа завдасть матеріальної шкоди Довірителю.

Звертаючись до суду позивачка просила визнати недійсним договір позики від 01.01.2010 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , в особі її представника ОСОБА_5 , зазначаючи, що при укладенні зазначеного договору Повірений вийшов за межі повноважень, наданих відповідно до довіреності від 14.03.2008 року за №431.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Пунктом 3 ст. 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно зі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За ч.ч.1, 3 ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

За ст.241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Вказана стаття презюмує наявність у представника певного обсягу повноважень, належним чином та у встановленому порядку наданих йому особою, яку він представляє, а також встановлює випадки й умови набуття чинності правочином, вчиненим від імені довірителя його представником, коли останній перевищив обсяг наданих йому повноважень.

Під час розгляду Пустомитівським районним судом Львівської області справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та процентів за користування позикою було встановлено, що ОСОБА_2 після отримання грошових коштів, перерахованих ОСОБА_4 на виконання умов договору позики від 01.01.2010 року 29.01.2010 року видала нову довіреність на ОСОБА_5 за №36, відповідно до якої надала йому права щодо представництва її інтересів 9 ОСОБА_2 ) у всіх державних органах та установах, громадських та приватних організаціях, підприємствах, незалежно від підпорядкування і форм власності, в тому числі в органах нотаріату та банківських установах (їх філіях) з питань, що стосуватимуться зняття заборони відчуження (вилучення об'єкту нерухомого майна) житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 0,1 га (кадастровий номер :72:252:0247), на якій розташований вищезазначений житловий будинок, а також вилучення відповідно запису з Державного реєстру іпотек.

Також встановлено, що виготовлення довіреності від 29.01.2010 року за №36 (на право зняття заборон по договору іпотеки) на наступний день після погашення за рахунок коштів ОСОБА_4 кредитної заборгованості ОСОБА_2 перед ВАТ СКБ «Дністер» підтверджує ту обставину, що ОСОБА_5 діяв в межах наданих йому повноважень, за попереднім погодженням та виключно в інтересах ОСОБА_2 , яка своїми особистими діями прийняла отримані за договором позики від 01.01.2010 року грошові кошти на особовий рахунок у ВАТ СКБ «Дністер», користувалася та розпоряджалася цими коштами.

Такі дії ОСОБА_2 свідчили про прийняття нею договору позики до виконання, схвалення нею таким чином цього договору та усіх дій ОСОБА_5 в її інтересах як представника.

Згідно з ч.ч.5, 6 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Отже, отримання ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 537700 доларів США від ОСОБА_4 за договором позики, який був підписаний ОСОБА_5 на підставі довіреності від 14.03.2008 року, а також подальше схвалення ОСОБА_2 дій ОСОБА_5 встановлено судовим рішенням і не підлягало доказуванню.

Позивачкою в ході розгляду справи зазначені обставини не були спростовані.

Як вірно вважав суд, наданий представником позивачки в якості доказу висновок експерта №01/05-17 за результатами проведення судової-економічної експертизи у кримінальному провадженні №00003746 від 22.05.2017 року, згідно якого за наданими на дослідження матеріалами надання ОСОБА_4 позики в розмірі 537700 доларів США ОСОБА_2 за договором позики від 01.01.2010 року не підтверджується, не може спростувати обставини, встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили, і крім того, зазначений висновок зроблений лише на підставі договору позики від 01.01.2010 року, листа Національного банку України від 27.10.2015 року №20-050/3/80853 та копії меморіального ордеру №6, без врахування доказів, які були оцінені в ході судового розгляду Пустомитівським районним судом м.Києва Львівської області справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Подані представником відповідача письмові докази, а саме, скарга на постанову про закриття кримінального провадження від 10.08.2017 року, лист Київської місцевої прокуратури №9 за №1497-18 від 16.07.2018 року, лист Київської місцевої прокуратури за №9 від 07.09.2018 року за №1497-18, лист Солом`янського управління поліції ГУ НП у місті Києві №34 зі/125/55/03-17, витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 06.04.2017 року, повідомлення про підозру ОСОБА_2 від 07.11.2018 року не є належними в розумінні ст.76 ЦПК України, так як не містять інформацію щодо предмету доказування у даному спорі, а тому не могли бути взятими до уваги судом.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що в ході розгляду справи не встановлено обставин, які б свідчили про недійсність Договору позики від 01.01.2010 року, укладеного між ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_5 , та ОСОБА_4 , а встановлено факт отримання ОСОБА_2 грошових коштів за оспорюваним правочином та подальше схвалення дій ОСОБА_5 за цим правочином, у зв'язку з чим позов в цій частині не підлягав до задоволення.

Також не підлягали до задоволення вимоги позивачки про стягнення з ОСОБА_3 грошових коштів за договором поруки, так як відповідальність поручителя наступала у разі перевищення Повіреним своїх повноважень, обумовлених довіреністю, але, як встановлено в ході судового розгляду, такі дії ОСОБА_5 при підписанні договору позики були схвалені ОСОБА_2 в подальшому, а отже в даному випадку у відповідача ОСОБА_3 не виникав обов'язок по відшкодуванню 40000 грн.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 10 лютого 2020 року.

Суддя-доповідач:

Судді: