Ухвала

29 січня 2020 року

м. Київ

справа № 752/5266/18

провадження № 61-16867св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:

ОСОБА_3 , Другий відділ Державної виконавчої служби м. Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області

особа, яка подала касаційну скаргу - ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Чернівецького апеляційного суду

від 12 серпня 2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Лисака І. Н., Владичана А. І., Литвинюк І. М.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання незавершеного будівництва об`єктом права спільної власності та визнання права власності на незавершене будівництво.

Позовна заява мотивована тим, що 22 березня 2001 року між нею та

ОСОБА_2 був укладений договір про спільну діяльність, за умовами якого сторони домовились об`єднати свої зусилля, знання та кошти для будівництва і подальшої експлуатації будівлі кафе в комплексі з магазином та автомобільною мийкою по АДРЕСА_1 . Згідно з пунктами 4 та 5 договору сторони зобов`язалися фінансувати будівництво в рівних частках та спільно витратити на будівництво грошові кошти

в сумі 360 000 доларів США, тобто по 180 000 доларів США кожен.

Позивач стверджувала, що у період з 22 березня 2001 року по 06 січня

2004 року виконала умови договору та внесла у спільну діяльність для фінансування будівництва спільного майна кошти

в сумі 310 000 доларів США.

В подальшому, 31 серпня 2010 року за заявою ОСОБА_2 Чернівецьким комунальним обласним бюро технічної інвентаризації було здійснено реєстрацію права власності на об`єкт незавершеного будівництва, а саме будівлю кафе в комплексі з магазином по продажу запчастин та автомобільною мийкою по АДРЕСА_1 , готовністю 61%.

Позивач вважала, що ОСОБА_2 приховав факт створення майна на умовах спільної власності та належність його двом особам, що свідчить про порушення умов договору та не визнання відповідачем права

ОСОБА_1 на спірне майно, чим порушив її право на частку, яка відповідає її вкладу.

Також наголошувала, що сторони зобов`язалися фінансувати будівництво в рівних частках, однак вона внесла суму більшу, ніж 50%, а тому відповідно до пункту 7 договору сторона, яка не виконала свої зобов`язання з фінансування даного проекту в повному обсязі, не має права вимагати рівної частки у новоствореному майні, відповідно, якщо одна зі сторін здійснить фінансування в більшому розмірі, ніж 1/2 частка, то це впливає на розмір частки в праві власності на це нерухоме майно. При цьому, розмір частки сторони в праві власності буде визначатись пропорційно здійсненому стороною фінансуванню.

Вказувала, що відповідач взагалі не приймав участі у фінансуванні будівництва спільного майна та не сплатив жодних коштів для виконання договору про спільну діяльність, чим спричинив передбачені

пунктом 8 договору умови та відповідні їм обставини, а саме створив загрозу для завершення будівництва.

За таких обставин просила визнати об`єктом права спільної власності її та ОСОБА_2 незавершене будівництво: будівлю кафе в комплексі з магазином з продажу запчастин та автомобільною мийкою по АДРЕСА_1 готовністю 61%, та визнати за нею право власності на вказаний об`єкт незавершеного будівництва.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 18 квітня

2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позов носить штучний характер з метою уникнення виконання рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці

від 07 жовтня 2015 року, яким з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (дружини відповідача) стягнуто заборгованість за договором позики на користь ОСОБА_3 у розмірі 2 443 127 грн.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 12 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 18 квітня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_1 не є стороною виконавчого провадження № 49618470 з примусового виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики, тому відсутні підстави для висновку про зловживання ОСОБА_1 своїм правом. Крім того, апеляційний суд зазначив, що наслідком подання позову зі штучним характером в силу пункту 3 частини другої статті 44 ЦПК України може бути залишення його без розгляду або повернення заяви, що судом зроблено не було, отже не вирішення спору по суті вважав підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що аналіз положень статті 331 ЦК України в системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 ЦК України, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно, як об`єкт цивільних прав, виникає з моменту його державної реєстрації.

Підставою для реєстрації за відповідачем права власності на спірне майно є укладений 07 червня 2007 року договір оренди землі та додатковий договір про оренду землі від 14 травня 2010 року; дозвіл на виконання будівельних робіт, який виданий Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Чернівецькій області № 242/10 від 19 липня

2010 року; рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради

від 07 червня 2007 року та договір оренди землі, укладений на підставі рішення 16 сесії Чернівецької міської ради V скликання від 27 квітня

2007 року № 302.

Апеляційний суд дійшов висновку про недоведення позивачем факту існування незакінченого будівництва станом на 30 грудня 2004 року, оскільки рішення про надання земельної ділянки під це будівництво було прийнято лише в 2007 році та в ньому про наявність будь-яких об`єктів незавершеного будівництва не зазначено, а дозвіл на виконання будівельних робіт на наданій в оренду земельній ділянці був отриманий лише 19 липня 2010 року, що в сукупності з обставинами справи спростовує вчинення сторонами договору від 22 березня 2001 року зазначених в актах виконаних робіт дій по спільному створенню об`єкта нерухомості відповідно до вимог закону.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2019 року, ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці

від 18 квітня 2019 року та постанову Чернівецького апеляційного суду

від 12 серпня 2019 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована зокрема тим, що вона на час створення спірного майна перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі та на підставі статті 60 СК України є співвласником спірного майна, тому судами попередніх інстанцій вирішено питання щодо її прав та не залучено її до участі у справі.

Заявник вказувала, що преюдиційні обставини встановлені постановою апеляційного суду щодо створення спірного майна після 2007 року (після розірвання нею шлюбу з відповідачем) позбавляють її права на спірне майно, яке було створене під час перебування у шлюбі.

Ухвалою Верховного Суду від 30 вересня 2019 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 18 квітня 2019 року.

Ухвалою Верховного Суду від 14 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження у справі № 725/5266/18 за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 12 серпня 2019 року.

У поданому в грудні 2019 року відзиві на касаційну скаргу

ОСОБА_3 вважав, що касаційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню, оскільки мотиви та підстави, зазначені у ній, є необґрунтованими, а оскаржена постанова апеляційного суду ухвалена відповідно до вимог чинного законодавства.

Ухвалою Верховного Суду від 10 січня 2020 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов таких висновків.

За змістом частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Звертаючись із касаційною скаргою ОСОБА_4 вказувала про порушення її прав внаслідок встановлення преюдиційних обставин про те, що спірне майно створено після 2007 року, що фактично позбавляє її частки майна, яке вона вважає спільною сумісною власністю подружжя.

Натомість такі твердження є помилковими, виходячи з наступного.

Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню.

Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Положеннями частини другої статті 54 ЦПК України встановлено, що у разі розгляду справи без повідомлення третьої особи про розгляд справи обставини справи, встановлені судовим рішенням, не мають юридичних наслідків при розгляді позову, пред`явленого стороною, яка брала участь у цій справі, до цієї третьої особи або позову, пред`явленого цією третьою особою до такої сторони.

Оскільки ОСОБА_4 не брала участі у справі № 725/5266/18, обставини встановлені оскарженим судовим рішенням апеляційного суду не мають для неї преюдиційного значення при розгляді інших справ, та можуть бути спростовані нею на загальних підставах.

Таким чином відсутні підстави вважати, що під час розгляду даної справи апеляційним судом встановлені обставини, які можуть бути преюдиційними у справах за участі ОСОБА_4 про право спільної власності подружжя або поділ спільного майна, і як наслідок відсутні підстави вважати, що апеляційним судом вирішено питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Пунктом 3 частини першої статті 396 ЦПК України передбачено обов`язок касаційного суду закрити касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Оскільки після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 встановлено, що оскаржуваним судовим рішенням апеляційного суду питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалось, то касаційне провадження підлягає закриттю.

Керуючись статтею 396 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 12 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Другий відділ державної виконавчої служби м. Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, ОСОБА_3 , про визнання незавершеного будівництва об`єктом права спільної власності та визнання права власності на незавершене будівництво.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович