Провадження № 2/522/1532/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

21 жовтня 2020 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі :

головуючого - судді Науменко А.В.,

за участю секретаря судового засідання Звонецької І.М.,

розглянувши у загальному позовному порядку цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

В С Т А Н О В И В:

14 серпня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 23.03.2007 р., укладеним між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 і посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ситніковою Ю.Д. за р. № 1145, а саме квартиру, що складається з однієї житлової кімнати та підсобних приміщень: 1-кухня, 2-жила, 3-туалет, загальною площею 23,9 квм., житловою площею 15,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що відповідач ОСОБА_1 умови кредитного договору № 0 від 23.03.2007 р. щодо повернення наданого кредиту та відсотків за користування належним чином не виконує, отже, відповідно до приписів ст.ст. 526, 530 ЦК України, ст.ст. 1, 33, 39 Закону України «Про іпотеку», ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження», в рахунок виконання основного зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту щодо оплати заборгованості у загальному розмірі 3614878,27 грн. (з яких: заборгованість за кредитом 1709445,13 грн.; заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами 1572128,50 грн.; нарахована пеня 308192,97 грн.) просить звернути стягнення на предмет іпотеки, визначити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом застосування процедури продажу встановленого статтею 41 Закону України «Про іпотеку», а саме шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» за початковою ціною визначеною на підставі оцінки майна, що буде проведена незалежним суб`єктом оціночної діяльності на стадії виконавчого провадження.

Справа на підставі авторозподілу надійшла до провадження судді Приморського районного суду м. Одеси Шликова С.П. Ухвалою від 17 серпня 2015 року відкрито провадження по справі.

У зв`язку із повторним авторозподілом справа надійшла до провадження судді Приморського районного суду Ільченко Н.А. та ухвалою суду від 22 жовтня 2015 року прийнято до провадження.

25 січня 2016 року, на підставі поданої відповідачем ОСОБА_1 письмової заяви про зупинення провадження, ухвалою суду провадження у справі було зупинене до вирішення іншої цивільної справи № 522/4415/15-ц за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про зобов`язання виконати умови кредитного договору № 0 від 23.03.2007 р., що розглядалося в Приморському районному суді м. Одеси під головуванням судді Домусчі Л.В.

У зв`язку з повторним перерозподілом на підставі розпорядження керівника апарату Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2018 року вказана цивільна справа передана судді Загороднюк В.І. для розгляду по суті. Ухвалою суду від 02 травня 2018 року цивільно справу прийнято до провадження та призначено судове засідання.

У зв`язку з повторним авторозподілом на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 27 грудня 2018 року № 4049/0/15-18 про звільнення ОСОБА_4 з посади судді Приморського районного суду м. Одеси у зв`язку з поданням заяви про відставку та на підставі розпорядження керівника апарату Приморського районного суду м. Одеси вказана цивільна справа 06 лютого 2019 року передана судді Науменко А.В. для розгляду по суті та ухвалою від 08 лютого 2019 року прийнято до провадження.

Ухвалою від 02 жовтня 2019 року, згідно ст. 55 ЦПК України якою передбачено залучення правонаступника відповідної сторони на будь-якій стадії цивільного процесу до участі у справі у разі заміни кредитора у зобов`язанні, - залучено до участі у справі в якості позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп», як правонаступника ПАТ «Дельта Банк» за наслідком заміни кредитора, згідно поданої до суду заяви від представника ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» на підставі укладеного 13 червня 2019 року договору про відступлення прав вимоги, відповідно до ст.512, 514 ЦПК України, ст. 27 Закону України «Про заставу», ст. 24 Закону України «Про іпотеку».

Ухвалою від 13 січня 2020 року, клопотання відповідача ОСОБА_1 про забезпечення доказів повернене заявнику, оскільки не доведені підстави, а саме забезпечення доказів передбачені ч.1, ст. 116 ЦПК України та до заяви не додано документ, що підтверджує сплату судового збору.

Ухвалою від 12 лютого 2020 року задоволено клопотання відповідача про витребування доказів та витребувано з Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз (65026, м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 21) копію висновку судово-почеркознавчої експертизи, проведеної ОНДІСЕ МЮУ №7808 від 30.09.2016 року по цивільній справі № 522/4415/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк», ПАТ «Дельта банк», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про зобов`язання виконати умови кредитного договору.

Ухвалою від 12 лютого 2020 року закрите підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

11 березня 2020 року, на виконання ухвали суду від 12.02.2020 року, до суду надійшло листа Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України з копією висновку судово-почеркознавчої експертизи №7808 від 30.09.2016 року.

15 вересня 2020 року до суду надійшла заява відповідача в порядку ч.3 ст. 267 ЦК України про застосування строків позовної давності при розгляді цивільної справи за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

16 вересня 2020 року у судовому засіданні відповідач підтримав своє клопотання про застосування строків позовної давності.

Представник позивача у судовому засіданні 16 вересня 2020 року заперечував проти поданого клопотання про застосування строків позовної давності до правовідносин щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та зазначив, що предметом розгляду даної справи не є стягнення кредитної заборгованості, а у Цивільному кодексі України та Законі України «Про іпотеку» відсутня така підстава для припинення іпотеки як сплив позовної давності за вимогами кредитора за основним зобов`язанням, тому просив відмовити у задоволені клопотання відповідача.

Ухвалою суду від 25 вересня 2020 року задоволено клопотання відповідача про витребування доказів задоволено та витребувано з архіву Приморського районного суду м. Одеси матеріали цивільної справи № 522/4415/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсиббанк», ПАТ «Дельта банк», за участю третіх осіб ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання виконати умови кредитного договору, для огляду у судовому засіданні.

В судовому засіданні 21 жовтня 2020 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» - Алексашкіна С.В. підтримала заявлені позовні вимоги та просила позов задовольнити, посилаючись на підстави викладені у позовній заяві з урахуванням наданих пояснень та доказів.

21 жовтня 2020 року у судове засідання відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Маркаров І.Р. не з`явилися. До суду надійшла заява від представника відповідача, у якій він просить відкласти справу у зв`язку з неможливістю відповідача ОСОБА_1 прийняття участі у судовому засіданні з причини поганого самопочуття, доказів на підтвердження зазначених обставин до заяви не надано. Заяви від самого представника відповідача адвоката Маркарова І.Р. та причин його неявки у судове засідання не надходило.

Згідно ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Пунктом 1 частини 3 ст. 223 УПК України передбачено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Відповідно до ч.8 ст. 43 ЦПК України, якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним цифровим підписом учасника справи (його представника). Отже, заява адвоката Маркарова І.Р. надійшла за допомогою електронної пошти без скріплення електронним цифровим підписом.

Суд також враховує, що справа перебуває на розгляді в суді з серпня 2015 року, відповідач та його представник повністю обізнані про існування справи в суді, про місто, дату і час судового засідання, суд переконаний, що в даному конкретному випадку відповідачі самостійно не скористались своїм правом приймати участь у судовому розгляді справи, зокрема на стадії дебптів, у зв`язку із чим суд вважає можливим розгляд справи за відсутності відповідача та його представника.

В силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).

При цьому, вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши доводи позову, заперечення та заявлені сумнівивідповідачем та її представником, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову виходячи з наступного:

Судом встановлено, що 23.03.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступник АТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 , було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 (надалі також - кредитний договір), згідно з умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 80 000,00 дол. США.

З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 23.03.2007 року іпотекодавець ОСОБА_1 за договором іпотеки № б/н від 23.03.2007 року передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, що складається з однієї житлової кімнати та підсобних приміщень, а саме: 1-кухня, 2-жила, 3-туалет, загальною площею 23,9 кв.м., житловою площею 15,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 29.08.2006 р. державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Пашичевою Г.Л. за р. № 8-4158, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за №1532696, згідно Витягу з Державного реєстру правочинів №2816142, наданого Першою одеською державною нотаріальною конторою, право власності зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 03.01.2007 р., реєстраційний номер об`єкта 14475421, номер запису 622 в книзі 610пр-29, згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 13123431 від 03.01.2007 р., та згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 13993779 від 23.03.2007 р., виданих Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомого майна».

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. і зареєстрований у реєстрі під №№ 2949, 2950, відповідно до якого кредитор продав (відступив), а ПАТ «Дельта Банк» прийняло права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, в тому числі права вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором №0 від 23.03.2007 р. та іпотечним договором від 23.03.2007 р. за р. № 1145.

16 травня 2019 року було проведено електронний аукціон з продажу кредитного портфелю активів АТ «Дельта Банк» (в стані припинення), переможцем якого було визначено ТОВ «Фінансова компанія «УКРФІНАНС ГРУП», що підтверджується протоколом електронного аукціону №UA_EA-2019-04-05-000011-b.

13 червня 2019 року між АТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» укладений договір про відступлення прав вимоги № 1514/К, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. і зареєстрований у реєстрі під № 1126, відповідно до якого кредитор передав (відступив), а ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» набуло всі права вимоги до боржників за кредитними договорами, договорами поруки та договорами забезпечення (іпотеки), у тому числі й до ОСОБА_1 .

Отже, до «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» згідно ст. 512, 514 ЦК України, на підставі ст. 27 Закону України «Про заставу», ст. 24 Закону України «Про іпотеку» перейшли права, які забезпечують зобов`язання Боржника за основним договором, а саме: за договором про надання споживчого кредиту №0 від 23.03.2007 р. та договором іпотеки від 23 березня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ситніковою Ю.Д., і зареєстрованим в реєстрі за № 1145, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 .

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотекою є вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно зі ст. 39 ч.1 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя, заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

На підставі пункту 4.1 договору іпотеки, що укладений в забезпечення вимог за кредитним договором з відповідачем у іпотекодержателя виникає право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з роз`ясненнями викладеними в п.п. 38, 43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у випадку якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання (стаття 37 Закону України «Про іпотеку»), він має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до статті 39 цього Закону.

Відповідно до приписів ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Згідно зі ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

В порушення умов кредитного договору позичальник зобов`язання по поверненню кредиту у строк, передбачений кредитним договором не виконав, проценти за користування кредитними коштами не здійснює, в зв`язку з чим позивач зазначає, що відповідач має заборгованість в загальній сумі 3614878,27 грн., з яких: заборгованість за кредитом 1709445,13 грн.; заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами 1572128,50 грн.; нарахована пеня 308192,97 грн.

Правовою позицією Великої Палати Верховного Суду визначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (провадження № 14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 року по справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Отже, враховуючи заперечення відповідача щодо визначення суми заборгованості та усталеної практики Верховного Суду відносно втрати банком можливості нараховування позичальникам процентів за користування кредитними коштами після пред`явлення банком вимоги про дострокове погашення всієї заборгованості, суд вважає, що сума заборгованості позичальника не може перевищувати суми визначеної у вимозі первісного кредитора АТ «УкрСиббанк» від 10.09.2010 року, направлену відповідачу ОСОБА_1 заборгованості про дострокове погашення всієї заборгованості, яка станом на 09.09.2010 року склала у сумі 96 633,42 дол. США без урахування нарахованої пені.

Сума заборгованості визначена у вимоги від 10.09.2010 року склала в розмірі 96 633,42 дол. США (у тому числі основний борг за кредитом 77 998,15 дол. США, сума боргу за відсотками 18 635,27 дол. США), що за офіційним курсом НБУ на 10.09.2010 року (790,82 грн. за 100 дол. США) складало 764 196,41 грн. (Сімсот шістдесят чотири тисячі сто дев`яносто шість гривень 41 копійка).

Відносно заперечень відповідача щодо порядку отримання кредитних коштів та не відповідності підпису у документі про отримання готівки за кредитним договором, судом встановлено наступне.

Відповідач ОСОБА_1 у своїх запереченнях на позовні вимоги посилається на справу № 522/4415/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсиббанк», ПАТ «Дельта банк», за участю третіх осіб - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання виконати умови кредитного договору, яка розглядалася у Приморському районному суді м. Одеси.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 31.05.2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, постановою Апеляційного суду Одеської області від 26.07.2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін, касаційна скарга ОСОБА_1 розглянуто у касаційній інстанції та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 березня 2020 року (провадження № 61-43117св18) залишено без змін рішення апеляційної інстанції.

У постанові Верховного суду зазначені фактичні обставини справи, встановлені судами: «Суд установив, що 23 березня 2007 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0 (при застосуванні ануїтетної схеми погашення), згідно пункту 1.1 якого банк зобов`язувався надати позичальнику однією сумою кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 80000,00 дол. США, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит у порядку та на умовах, визначених договором.

В судовому засіданні ОСОБА_1 не заперечувала факт укладення та підписання зазначеного договору кредиту.

Пунктами 1.5, 6.2 договору передбачено, що кредит надається шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 для подальшого використання за цільовим призначенням.

Договором банківського рахунку від 23 березня 2007 року підтверджено відкриття АКІБ «УкрСиббанк» ОСОБА_1 поточного банківського рахунку (т. 1 а. с. 93).

Згідно заявки № 11 від 23 березня 2007 року на переказ готівки зараховано на рахунок № НОМЕР_1 фізичної особи ОСОБА_1 80 000,00 дол. США, що еквівалентно 404 000,00 грн (т. 1 а. с. 73).

Згідно меморіального ордеру № від 23 березня 2007 року АКІБ «УкрСиббанк» перерахував кошти у розмірі 80 000,00 дол. США в гривневому еквіваленті 404 000,00 грн одержувачу ОСОБА_1 на рахунок № НОМЕР_1 , призначення платежу - надання кредиту згідно угоди № 0 від 23 березня 2007 року (т. 1 а. с. 220).

Рух коштів у розмірі 80 000,00 дол. США по рахунку № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 відображено в довідці (т. 1 а. с. 219).»

У постанові Верховного суду зазначені мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права (зокрема відносно заперечень відповідача за даною справою): «Відповідно до вимог статті 1055 ЦК України кредитний договір № 0 від 23 березня 2007 року укладений у письмовій формі, підписаний обома сторонами договору. За умовами цього кредитного договору кошти були зараховані банком на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 , що підтверджено документально матеріалами справи.

Тому посилання на відсутність документів про отримання позивачем готівки за кредитним договором № 0 від 23 березня 2007 року на увагу не заслуговують.

Факт укладання кредитного договору підтверджений матеріалами справи, поясненнями сторін, самим договором кредиту та забезпеченням його у вигляді поруки та іпотеки, договори про які були підписані третіми особами, і належними та допустимими доказами ці обставини не спростовані.

Крім того вбачається, що позивачу було відомо про вказаний укладений кредитний договір та про існування у неї заборгованості по ньому, про що свідчать судові спори, розгляд яких розпочато з 2011 року.

При цьому слід врахувати, що з 23 березня 2007 року (моменту підписання кредитного договору) до звернення до суду з позовом, позивач жодного разу не зверталась до банку з приводу невиконання ним умов вказаного кредитного договору та надання їй у кредит грошей згідно умов договору.»

Отже, як передбачено умовами кредитного договору № 0 від 23 березня 2007 року, Банк перерахував грошові кошти кредиту на поточний рахунок позичальника ОСОБА_1 , та даний факт встановлений у рішенні суду.

Щодо посилань відповідача на висновок експерта № 7808 від 30 вересня 2016 року судової почеркознавчої експертизи за судовою справою № 522/4415/15-ц, суд виходить з наступного: у постанові Верховного суду по вказаній справі зазначено, що: «Посилання на наявність висновку експерта № 7808 від 30 вересня 2016 року судової почеркознавчої експертизи про те, що підпис від імені ОСОБА_1 у заявці №11 від 23 березня 2007 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою не може бути підставою для скасування судового рішення (т. 2 а. с. 32 - 36). Відповідно до вимог частини шостої статті 147 ЦПК України 2004 року висновок експерта для суду не є обов`язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 ЦПК України.

Колегія суддів Верховного Суду зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій, відхиляючи висновок судової експертизи як доказ у справі, надали йому оцінку окремо та у системному зв`язку із іншими доказами, встановивши, що висновок експерта суперечить усім іншим доказам у справі, дійшли обґрунтованих висновків про спростування висновків експерта під час вирішення спору по суті».

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, Банк виконав зобов`язання та надав позичальнику ОСОБА_1 у користування кредитні кошти на умовах передбачених кредитним договором (пункти 1.5, 6.2 договору) «шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 для подальшого використання за цільовим призначенням».

Щодо отримання коштів готівкою з власного банківського рахунку ОСОБА_1 після зарахування на нього кредитних коштів, то відповідно до законодавства, позичальник на власний розсуд розпоряджається своїми рахунками, відкритими у банківських установах, у тому числі може надати довіреність на ім`я третьої особи на розпорядження рахунками.

Згідно ч. 1, 3 ст. 1066 ЦК України (в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин у сторін по даній справі), за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Відповідно до ч. 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Також, відповідач ОСОБА_1 у своїх запереченнях на позов посилається на справу №2-4170/11 (№ 2/1519/4170/11) за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 0 від 23 березня 2007 року, яка розглядалася у Малиновському районному суді м. Одеси, а також на справу № 522/4415/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсиббанк», ПАТ «Дельта банк» про визнання виконати умови кредитного договору, яка розглядалася у Приморському районному суді м. Одеси, відносно тверджень, що зміст копій договору про надання споживчого кредиту № 0 від 23.03.2007 р., а саме: пункт 1.4 на другій сторінці договору (цільове використання кредиту) у зазначених справах відрізняється.

Згідно зі ст. 243 ЦПК України, якщо під час судових дебатів виникає необхідність з`ясування нових обставин, що мають значення для справи, або дослідження нових доказів, суд постановляє ухвалу про повернення до з`ясування обставин у справі. Після закінчення з`ясування обставин у справі та перевірки їх доказами судові дебати проводяться в загальному порядку.

Отже, з метою з`ясування даних обставин, було постановлено ухвалу від 25 вересня 2020 року про повернення до з`ясування обставин у справі з метою ознайомлення з матеріалами справи № 522/4415/15-ц.

Судом досліджені матеріали справи № 522/4415/15-ц та копія договору про надання споживчого кредиту № 0 від 23.03.2007 р., яка знаходиться в матеріалах справи №2-4170/11 (№ 2/1519/4170/11) у Малиновському районному суді м. Одеси, якими спростовуються твердження відповідача ОСОБА_1 що зміст договору у зазначених справах відрізняться, а отже не можуть бути прийняті судом до уваги.

Відповідачем ОСОБА_1 подано до суду заяву в порядку ч.3 ст.267 ЦК України про застосування строків позовної давності до правовідносин щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до вимог статей 89, 263, 264 ЦПК України, суд зобов`язаний перевірити належним чином доводи заяви відповідача про застосування позовної давності та докази, на які вона посилався на обґрунтування заяви.

Отже, у своїй заяві в порядку ч. 3 ст. 267 ЦК України відповідач ОСОБА_1 зазначає про справу у Малиновському районному суді м. Одеси (справа №2-4170/11), де ухвалою від 13.04.2011р. було відкрито провадження за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 0 від 23 березня 2007 року, та згідно ухвали суду від 28.02.2012р. позов банку залишений без розгляду у зв`язку з їх неявкою в судове засідання та зустрічний позов ОСОБА_1 про зобов`язання виконати умови договору залишений без розгляду згідно ч.5 ст.207 ЦПК України. А також про вимогу ПАТ «УкрСиббанк» від 10.09.2010 року щодо дострокове погашення всієї заборгованості, яка станом на 09.09.2010 року склала у сумі 96 633,42 дол. США без урахування нарахованої пені. Тобто відповідач посилаючись на ч.1 ст. 265 ЦК України, що залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності, просить застосувати ч.3 ст.267 ЦК України.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України).

Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають.

При цьому відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

У зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

За загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється.

Згідно положень статті 17 Закону України «Про іпотеку» у взаємозв`язку зі статтями 256, 266, 267, 509, 598 ЦК України, якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки у відповідності до статті 17 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.

Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»). Натомість Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов`язанням.

«Якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» (правова позиція Верховного суду України викладена у Постанові від 15.05.2017 року по справі № 643/4395/16-ц).

«Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і за загальним правилом є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 цього Закону)». Такого висновку дійшов Верховний Суд України «Доводи касаційної скарги про те, що зі спливом позовної давності строк дії договорів іпотеки закінчився, що є підставою для припинення іпотеки відповідно до статті 17 Закону України «Про іпотеку», колегія суддів відхиляє, оскільки сплив позовної давності не є окремою підставою для припинення зобов`язання» (правова позиція Верховного суду викладена у постанові від 25.09.2019 року по справі № 509/4639/16-ц, провадження № 61-24936св18).

«Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов`язанням. Таким чином, якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) само по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором, а тому не може вважатися підставою для припинення іпотеки відповідно до абзацу другого частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку». Предметом розгляду даної справи не є стягнення кредитної заборгованості. А у Цивільному кодексі України та Законі України «Про іпотеку» відсутня така підстава для припинення іпотеки як сплив позовної давності за вимогами кредитора за основним зобов`язанням». - Даний висновок викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 року по справі № 520/17304/15-ц, в якому зазначено, що довід позивачки про відсутність права на звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку з пропуском позовної давності для звернення з вимогою за основним зобов`язанням є необґрунтованими.

Згідно з частиною четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, проаналізувавши положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» у взаємозв`язку зі статтями 256, 266, 267, 509, 598 ЦК України, враховуючи правову позицію Верховного Суду відносно права іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за договорами іпотеки у разі спливу позовної давності за основними зобов`язаннями боржників, висловлену у постановах від 15 травня 2017 року в справі № 643/4395/16-ц (провадження №6-786цс17), від 05 липня 2017 року в справі №369/5865/15-ц (провадження № 6-1840цс17), від 18 липня 2018 року у справі № 537/6072/16 (провадження № 61-35327св18), від 28 січня 2019 року у справі №639/7920/16-ц (провадження № 61-33814св18), від 25 вересня 2019 року по справі № 509/4639/16-ц (провадження № 61-24936св18) та від 01 липня 2020 року у справі №727/11061/18 (провадження № 61-9980св19), суд дійшов висновку про відмову у задоволені заяви відповідача ОСОБА_1 про застосування ч. 3 ст. 267 ЦК України, у зв`язку з її безпідставністю.

Відповідно до ст. 79 Цивільного процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, тощо.

Статтею 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін

Згідно з частиною першою ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення цього суду у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін, одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо БегеерБ.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76,77, 141, 259, 263, 264, 265, 268,272,273 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) за кредитним договором №0 від 23.03.2007 року, яка станом на пред`явлення вимоги від 10.09.2010 року складає 96 633,42 дол. США (у тому числі основний борг за кредитом 77 998,15 дол. США, сума боргу за відсотками 18 635,27 дол. США), що за офіційним курсом НБУ на 10.09.2010 року склало 764 196,41 грн, - звернути стягнення на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» на предмет іпотеки квартиру під номером АДРЕСА_2 АДРЕСА_3 , та належить ОСОБА_1 на праві власності.

Визначити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом застосування процедури продажу встановленої статтею 41 Закону України «Про іпотеку», а саме шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» за початковою ціною визначеною на підставі оцінки майна, що буде проведена незалежним суб`єктом оціночної діяльності на стадії виконавчого провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Суддя А.В. Науменко

У період з 23.10.2020 року по 05.11.2020 року головуючий суддя перебував на лікарняному.

Повний текст рішення виготовлено 06.11.2020 року.

Суддя А.В. Науменко

21.10.20