Справа № 344/4177/20
Провадження № 22-ц/4808/1122/20
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Горейко М.Д.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю: апелянта ОСОБА_1 та його представника Парфана Т.Д., представника третьої особи ТОВ «ТАР-ТРАНС» Савки І.І., представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю "ТАР -ТРАНС", про стягнення коштів за договором позики, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Парфана Тараса Дмитровича на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Татаріновою О.А. 06 липня 2020 року у м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в :

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики. В обґрунтування вимог зазначає, що 13 березня 2012 року відповідач позичив у нього 120 000 грн, які зобов`язувався повернути до 14 березня 2013 року. 07 травня 2012 року відповідач позичив у нього ще 21 000 грн, які зобов`язувався повернути до 31 травня 2013 року. На підтвердження укладених між сторонами договорів позики відповідач написав розписки. В порушення зобов`язання за договором позики до 14 березня 2013 року і 31 травня 2013 року відповідач не повернув позичені кошти. В листопаді 2015 року відповідач запропонував позивачу передати в тимчасове платне користування вантажний автомобіль з причепом на пільгових умовах для часткового погашення власного боргу. За результатами проведених переговорів в листопаді 2015 року було укладено трьохсторонній договір між позивачем, відповідачем і ТзОВ "ТАР-ТРАНС". Умовами договору сторони визначили, що відповідач передає в оренду ТзОВ "ТАР-ТРАНС" автомобіль, що належить йому на праві власності, на підтвердження чого 19 листопада 2015 року був укладений нотаріально засвідчений договір оренди транспортного засобу між відповідачем і ТзОВ "ТАР-ТРАНС". Сторони домовились, що орендна плата за користування транспортним засобом буде складати 6 000 грн в місяць, з яких 3 000 грн ТзОВ "ТАР-ТРАНС" зобов`язалось сплачувати відповідачу, а 3 000 грн - з метою часткового погашення боргу відповідача перед позивачем за договором позики ТзОВ "ТАР-ТРАНС" мало сплачувати позивачу. Впродовж листопада 2015 - вересня 2017 р.р. ТзОВ "ТАР-ТРАНС" сплатило в рахунок погашення заборгованості відповідача 40 000 грн. Останній платіж було здійснено у вересні 2017 року. Дана обставина підтверджується актом звірки між ТзОВ "ТАР-ТРАНС" та ОСОБА_1 від 30.09.2017 року. Станом на 01.10.2017 року борг відповідача перед позивачем за договором позики склав 101 000 грн. Станом на 01.03.2020 року сума боргу за договором позики не змінилась.

З врахуванням 3% річних і витрат на інфляцію просив стягнути з відповідача борг за договором позики в сумі 282 459,53 грн, з яких 101 000 грн - сума основного боргу, 25 117,30 грн - 3% річних, 156 342,23 грн - інфляційні витрати (а.с.2-5).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 липня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю "ТАР-ТРАНС" про стягнення коштів за договором позики відмовлено (а.с.56-58).

Не погодившись з даним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 адвокат Парфан Т.Д. подав апеляційну скаргу, вважає, що рішення суду не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, є необґрунтованим та незаконним.

Зазначає, що в ході судового розгляду судом першої інстанції було оголошено, що представником відповідача разом із відзивом на позов подано до суду заяву про застосування строків позовної давності, при цьому зазначена заява не надсилалася ані позивачу, ані його представнику, тому позивач був позбавлений права подати письмові заперечення проти такої заяви, що в свою чергу було залишено поза увагою судом. Такі дії суду призвели до порушення процесуальних прав позивача, гарантованих положеннями ст. 12, 43, 182 ЦПК України, які передбачають рівність прав учасників справи щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та право позивача подавати заперечення проти заяв інших осіб, надавати пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях тощо.

Вказує також на те, що судом першої інстанції в порушення вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України не враховано правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 14.02.2018 року у справі № 161/15679/15-ц щодо застосування положень ст. 264 ЦК України, відповідно до якого «згідно частини першої статті 264 ЦК україни перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. З тлумачення цієї норми слідує, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника). При цьому не виключається й випадку коли переривання перебігу позовної давності буде відбуватися внаслідок визнання боргу, що здійснюється іншими суб`єктами, якщо на це була виражена воля боржника. Тобто коли боржник виражає свою згодою чи уповноважує на це відповідного іншого суб`єкта. Такий же висновок зроблений і Верховним Судом України, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 8 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16».

Крім цього, судом першої інстанції не враховано правовий висновок Великої Палати Верховного суду, викладений у постанові від 19.11.2019 року у справі № 911/3680/17, згідно п.5.23 якого: «якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму)».

Також судом першої інстанції не взято до уваги правовий висновок Великої Палати Верховного суду, викладений у постанові від 23.01.2019 року у справі № 712/21651/12, згідно п.20.12 якого: «якщо позивач добросовісно помилявся щодо звернення до суду у межах позовної давності, необхідно її поновити».

З урахуванням викладеного суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, не повно з`ясував обставини справи, помилково прийшов до висновку про відсутність переривання позовної давності, а також не розглянув можливість поновлення строку на захист порушених прав в порядку ч. 5 ст. 267 ЦК України.

Щодо застосування судом строків позовної давності представник апелянта вказує на те, що у вересні 2015 року між позивачем і відповідачем була досягнута попередня домовленість про те, що відповідач передасть позивачу належний йому на праві власності вантажний автомобіль для того, щоб позивач шляхом використання автомобіля у господарській діяльності міг частково повернути собі кошти, які йому заборгував відповідач. 19 листопада 2015 року попередня домовленість сторін була реалізована шляхом підписання договору оренди транспортного засобу між відповідачем і ТзОВ "ТАР-ТРАНС" та укладення трьохсторонньої угоди між сторонами, згідно якої ТзОВ "ТАР-ТРАНС" буде частково повертати борг відповідача. Відповідно з листопада 2015 року по вересень 2017 року за згодою відповідача ТзОВ "ТАР-ТРАНС" сплачувало кошти позивачу в рахунок погашення боргу відповідача за договором позики. Тому звернення позивача до суду в березні 2020 року відбулось в межах строку позовної давності, оскільки такий переривався і остаточний його відлік розпочався з 01 жовтня 2017 року.

За наведених обставин просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю. Судові витрати стягнути з відповідача (а.с.65-68).

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Мушинський В.Т. подав відзив на апеляційну скаргу, зазначивши, що апеляційну скаргу вважає безпідставною та необґрунтованою. Звертає увагу суду на те, що позивачем не надано жодних доказів укладання трьохсторонньої угоди між ОСОБА_1 , ТзОВ "ТАР-ТРАНС" та ОСОБА_3 . Крім того, в матеріалах справи відсутня інформація, що ТзОВ "ТАР-ТРАНС" повідомляло ОСОБА_3 про виконання трьохсторонньої угоди, а також відсутній акт звірки між ОСОБА_1 , ТзОВ "ТАР-ТРАНС" та ОСОБА_3 щодо розміру погашеної позики, при цьому відповідач стверджує, що не укладав вказаної трьохсторонньої угоди задля погашення боргу перед ОСОБА_1 .

Договір оренди транспортного засобу від 19 листопада 2015 року не містить посилань на трьохсторонній договір. Окрім цього, позивач стверджує, що згідно домовленості між ним, ТзОВ "ТАР-ТРАНС" та ОСОБА_3 орендна плата за користування транспортним засобом повинна становити 6 000 грн, з яких 3 000 грн ТзОВ "ТАР-ТРАНС" зобов`язувалось сплачувати відповідачу та 3 000 грн ТзОВ "ТАР-ТРАНС" зобов`язувалось сплачувати позивачу з метою часткового погашення боргу відповідача перед позивачем за договором позики, в той же час в договорі оренди транспортного засобу зазначено, що орендна плата встановлена в розмірі 3 000 грн і нічого не зазначається щодо сплати в рахунок погашення позики.

Звертає увагу також на те, що згідно позовної заяви позивач просить стягнути інфляційні втрати та 3 % річних за період з 14.03.2013 року по 01.03.2020 року, однак, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного суду від 08 лютого 2018 року у справі № 645/3294/16-ц, інфляційні втрати та 3 % річних стягуються в межах строку позовної давності. Тому позивач може нараховувати інфляційні втрати та 3 % річних лише за період з 01.03.2017 року по 01.03.2020 року.

Представник відповідача вказує також на те, що погоджується з висновком суду першої інстанції щодо застосування позовної давності, так як строк погашення заборгованості по розписці від 13 березня 2012 року - 14 березня 2013 року, відповідно строк позовної давності закінчився 14 березня 2016 року, а строк погашення заборгованості по розписці від 07 травня 2012 року - 31 травня 2013 року, відповідно строк позовної давності закінчився 31 травня 2016 року.

З урахуванням викладеного просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін; витрати на правову допомогу покласти на позивача (а.с.81-83).

Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу не подали, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Вислухавши пояснення апелянта ОСОБА_1 та його представника Парфана Т.Д., представника третьої особи ТОВ «ТАР-ТРАНС» Савки І.І., представника відповідача ОСОБА_2 , доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її необґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що згідно розписки від 13 березня 2012 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 120 000 грн., які зобов`язувався повернути протягом календарного року, тобто до 14 березня 2013 року (а.с.7).

Згідно розписки від 07 травня 2012 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 21 000 грн., які зобов`язувався повернути до 31 травня 2013 року (а.с.8).

З договору оренди транспортного засобу, посвідченого 19 листопада 2015 року приватним нотаріусом Долинського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Ананевич О.М., зареєстрованого в реєстрі за № 2103, встановлено, що ОСОБА_3 (орендодавець) передає, а ТзОВ "ТАР-ТРАНС", від імені якого діє директор Савка І.І. (орендар) приймає в тимчасове платне користування на умовах оренди автомобілі: марки RENAULT MAGNUM, 2003 року випуску, колір коричневий, номер шасі (кузов, рама) № НОМЕР_1 , тип ТЗ - сідловий тягач -Е, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить орендодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, серія НОМЕР_3 , виданого 1-шим МРВ ДАІ м. Івано-Франківськ, 25.09.2007 року; марки SCHMITZ S 01, 2002 року випуску, колір оранжевий, номер шасі (кузов, рама) № НОМЕР_4 , тип ТЗ - н/причіп бортовий - Е, реєстраційний номер НОМЕР_5 , що належить орендодавцю на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 , виданого 1-шим МРВ ДАІ м. Івано-Франківськ, 25.09.2007 року (а.с.11).

Пунктом 2 договору передбачено, що транспортний засіб передається в оренду строком на один рік, а саме з 19.11.2015 року до 19.11.2016 року. У разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну цього Договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, Договір вважається продовженим на той самий строк (один рік) і на тих самих умовах, які були передбачені цим договром.

Згідно п. 4 договору транспортний засіб передається в оренду для використання в господарській діяльності Орендаря для вантажного перевезення.

Орендна плата встановлена Сторонами в розмірі 3 000,00 гривень, за один місяць. Орендну плату за користування транспортним засобом наймач сплачує наймодавцеві щомісячно, шляхом видачі готівки з каси товариства, не пізніше п`ятнадцятого числа місяця наступного за місяцем розрахунковим (п.5 договору).

Згідно акту звіряння взаємних розрахунків станом на 30.09.2017 року встановлено, що директор ТзОВ "ТАР-ТРАНС" Савка І.І. та ОСОБА_1 склали даний акт про те, що стан взаємних розрахунків в рамках трьохсторонньої угоди між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ТзОВ "ТАР-ТРАНС" від 19.11.2015 року про часткове погашення ТзОВ "ТАР-ТРАНС" боргу ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 за договором позики від 13.03.2012 року є таким, що обороти за період з 19.11.2015 року до 30.09.2017 року становлять 40000 грн (а.с.12).

Представником позивача до суду першої інстанції подана заява про застосування строків позовної давності, яка мотивована тим, що строк позовної давності, в межах якого позивач мав право звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу по розписці від 13.03.2012 року, закінчився 14.03.2016 року, а по розписці від 07.05.2012 року закінчився 31.05.2016 року. В той же час, позивач звернувся з позовом до суду про стягнення коштів за договором позики з ОСОБА_3 в березні 2020 року, тобто поза межами строку позовної давності. (а.с.24).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст. 626, 629, 1046, 1047, 1050, 256, 264 ЦК України, встановивши, що виникнення боргового зобов`язання за договорами позики є встановленим доказом, факт отримання відповідачем від позивача грошових коштів є доведеним, доказів повернення коштів, отриманих в якості позики, суду не надано, а також не надано жодних доказів на підтвердження укладення трьохстороннього договору між позивачем, відповідачем та третьою особою в рахунок часткового погашення боргу позивача, строк позовної давності за розписками сплив, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Відмовлено і в задоволенні позову про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, оскільки дані правовідносини випливають з основного зобов`язання, строк якого сплинув.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи, а також нормам матеріального та процесуального права.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Предметом спору та доказування у цій справі є повернення коштів, одержаних за вказаними договорами позики, доведення виконання (чи невиконання) відповідачем обов`язку повернення коштів.

Ч. 1-2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом пункту 2 частини 1 статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу (правочини, які повнісю виконуються сторонами у момент їх вчинення).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з вимогами статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Ч. 1 статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Ч. 3 статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (ч. 1, 4 статті 545 ЦК України).

Ч. 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Ч. 1 статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

В силу частин 3, 4 та 5 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до вирішення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Оскільки факт укладення договору позики та отримання відповідачем грошових коштів у сумі, зазначеній у розписках сторонами не оспорювався, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про виникнення між сторонами боргового зобов`язання за договорами позики.

При укладенні договору позики між сторонами в письмовій формі були погоджені всі істотні умови таких договорів, а саме: розмір позики та строк її повернення. Таким чином, відповідно до розписок позивач виконав зобов`язання та надав кошти в борг, які відповідач зобов`язувався повернути за розпискою від 13 березня 2012 року протягом календарного року, тобто до 14 березня 2013 року та за розпискою від 07 травня 2012 року до 31 травня 2013 року.

При цьому, відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо необхідності застосування до спірних правовідносин строків позовної давності.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому дії, що свідчать про визнання боржником свого боргу або іншого обов`язку переривають позовну давність тільки в тому випадку, коли вони вчинені в межах дії визначеного законом строку позовної давності.

Дії, що свідчать про визнання боржником свого боргу або іншого обов`язку, які вчинені після закінчення визначеного законом строку позовної давності, такий строк не переривають.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у даних правовідносинах строк позовної давності до вимоги про стягнення боргу за розпискою від 13.03.2012 року розпочався 14.03.2013 року, за розпискою від 07.05.2012 року - 31.05.2013 року, а закінчився за розпискою від 13.03.2012 - 14.03.2016 року, за розпискою від 07.05.2012 - 31.05.2016 року , а позивач звернувся до суду 24 березня 2020 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

В той же час, позивачем не надано суду жодних належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту переривання позовної давності, зокрема щодо укладення трьохстороннього договору між позивачем, відповідачем та ТзОВ "ТАР-ТРАНС" про передачу в тимчасове платне користування вантажного автомобіля з причепом на пільгових умовах для часткового погашення боргу ОСОБА_3 .

Наданий позивачем договір оренди транспортного засобу від 19.11.2015 року підтверджує лише те, що такий договір був укладений між ОСОБА_3 та ТзОВ "ТАР-ТРАНС", орендна плата згідно договору встановлена в розмірі 3000 грн за один місяць користування автомобілями, належними на праві власності відповідачу.

Жодних посилань в договорі оренди транспортного засобу на трьохсторонню угоду між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ТзОВ "ТАР-ТРАНС", укладену задля погашення заборгованості за договором позики немає, а також немає жодних застережень щодо орендної плати за вказаним договором. Разом з тим, акт звіряння взаємних розрахунків від 30.09.2017 року згідно якого директор ТзОВ "ТАР-ТРАНС" та ОСОБА_1 склали даний акт про те, що стан взаємних розрахунків в рамках трьохсторонньої угоди між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ТзОВ "ТАР-ТРАНС" від 19.11.2015 року про часткове погашення ТзОВ "ТАР-ТРАНС"боргу ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 за договором позики від 13.03.2012 року є таким, що обороти за період з 19.11.2015 року до 30.09.2017 року становлять 40000 грн, також не є належним підтвердженням укладення трьохсторонньої угоди, так як даний акт не підписаний відповідачем, ОСОБА_1 .

Крім того, позивачем та третьою особою не подано жодних інших документів, які б підтверджували факт перерахунку грошових коштів саме в тій сумі, яка за твердженням позивача визначена угодою між ним, відповідачем та третьою особою. Згідно п. 2 договору оренди транспортного засобу, транспортний засіб передається в оренду строком на один рік, а саме з 19.11.2015 року до 19.11.2016 року. У разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну цього Договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, Договір вважається продовженим на той самий строк (один рік) і на тих самих умовах, які були передбачені цим договром. Проте в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту продовження чи припинення договору оренди транспортного засобу, а в акті стану взаємних розрахунків зазначено, що оборот мав місце до 30.09.2017 року.

Також позивач в позові зазначає про те, що останній платіж згідно їхньої трьохсторонньої домовленості було зроблено у вересні 2017 року, тобто саме з цього часу розпочинається відлік невиконання боржником своїх зобов`язань за договором позики, проте вказане жодним іншим документом, окрім акта не підтверджується, а в самому акті міститься посилання лише на договір позики від 13.03.2012 року, про позику від 07.05.2012 року інформація не зазначається.

Також слід зауважити, що відображені у акті правовідносини суперечать положенням статті 208 ЦК України, відповідно до якої встановлена обов`язкова письмова форма щодо договору між юридичною та фізичною особою, враховуючи що правочин, на який посилається сторона, не виконувався в момент його вчинення.

Таким чином акт звіряння взаємних розрахунків від 30.09.2017 року згідно якого директор ТзОВ "ТАР-ТРАНС" та ОСОБА_1 складений з метою фіксації результатів нікчемного правочину (недотримана обов`язкова письмова форма), тому є недопустимим доказом і не може бути прийнятий до уваги судом як доказ переривання строку позовної давності.

Представник апелянта в апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги правовий висновок Великої Палати Верховного суду, викладений у постанові від 23.01.2019 року у справі № 712/21651/12, згідно п.20.12 якого: «якщо позивач добросовісно помилявся щодо звернення до суду у межах позовної давності, необхідно її поновити», в той же час ані апелянтом, ані його представником не надано доказів, що ОСОБА_1 вживав заходи для своєчасного захисту порушеного права.

Згідно доводів апеляційної скарги відлік невиконання боржником своїх зобов`язань за договором позики необхідно вести з вересня 2017 року.

Проте доказів переривання строку позовної давності суду не надано, як і не зазначено поважних причин його пропуску відповідно з 15.03.2016 року та з 01.06.2016 року.

Невручення апелянту копії заяви про застосування строку позовної давності не може бути підставою для скасування правильного по суті рішення суду, оскільки закон допускає можливість заявити про застосування строків позовної давності і в усній формі. Тобто не має значення а ні форма заяви, а ні вручення її строні відповідача. Основна умова - заява повинна бути зроблена до ухвалення рішення по справі. Таким чином, доводи апелянта про те, що він не встиг підготувати заперечення на цю заяву не впливають на вирішення цього спору.

З огляду на зазначене, суд дійшов правильного висновку, що до вимог позивача слід застосувати строк позовної давності і з цих підстав у задоволенні позовних вимог щодо стягнення суми боргу слід відмовити. А також слід відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних витрат, оскільки дані вимоги випливають з основного зобов`язання, строк якого сплинув.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази і надавши їм належну оцінку, враховуючи сплив позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Парфана Тараса Дмитровича залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 липня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: Л.В. Василишин

М.Д. Горейко

Повний текст постанови складено 30 жовтня 2020 року.