Справа № 128/2195/16-ц
28 грудня 2020 року місто Вінниця
Вінницький районний суд Вінницької області
головуючого судді: Ганкіної І.А.,
при секретарі: Жигаровій Д. О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про позбавлення батьківських прав, -
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про позбавлення батьківських прав, посилаючись на те, що з 26 серпня 2014 року по 13 листопада 2015 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Під час шлюбу, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син - ОСОБА_3 . Відповідач є батьком ОСОБА_3 13.11.2015 року шлюбі між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано рішенням Вінницького районного суду Вінницької області. Спільний син подружжя залишився проживати з позивачкою. З того часу відповідач будь-якого інтересу до виховання сина не проявляє, не цікавиться його життям та розвитком. Позивачка самостійно утримує дитину. Відповідач ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини не надає та аліменти не сплачує. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не відвідує дитину дома а також в дитячому дошкільному закладі.
Представник позивача ОСОБА_1 в судове засідання подала заяву про слухання справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовільнити.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, будучи неодноразово повідомленим про дату, час та місце розгляду справи.
Третя особа представник Служби у справах дітей Вінницької МР в особі Марценюк Л.Є. надала суду заяву, згідно якої справу просить розглянути у їх відсутність. При винесені рішення просить врахувати наданий службою висновок (а.с.100).
Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Згідно п.п.1, 2, 3, 4 ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов; відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
За згодою позивача, на підставі ухвали суду про заочний розгляд справи, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Відповідно до ст. 247 ч.2 ЦПК України суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши думку сторін, викладену у письмових заявах, оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:
Відповідно до довідки № 2447 від 21.05.2016 року виданою ТОВ «ЖЕО» гр. ОСОБА_1 , позивачка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 : власник ОСОБА_4 , ОСОБА_1 донька; ОСОБА_3 , онук (а.с.7).
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 30.09.2015 року було стягнуто аліменти з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_3 в розмірі 1000 грн, щомісячно починаючи з 27.08.2015 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.8-9).

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 13.11.2015 року шлюб між ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 було розірвано (а.с.11).

Як вбачається з Акту № 2203 від 24.05.2016 року виданого ТОВ «ЖЕО», що гр. ОСОБА_1 з лютого 2015 року і по даний час самостійно виховує сина ОСОБА_3 без участі батька дитини ОСОБА_2 (а.с.12).

Згідно з довідкою від 24.05.2016 року, навчально-розвиваючого центру «Академія дитинства», вихованням дитини ОСОБА_3 займається виключно мати ОСОБА_1 , батька дитини ОСОБА_2 в центрі ніколи не було, вихованням дитини не займається (а.с.13).

Відповідно до довідки № 452/11 від 23.05.2016 року виданої Вінницьким районним ВДВС ГТУЮ у Вінницькій області, позивачка ОСОБА_1 аліменти з ОСОБА_2 за період з 01.09.2015 року по 01.05.2016 року на утримання дитини ОСОБА_3 не отримала (а.с.14).

17.06.2016 року Постановою державного виконавця Вінницького районного ВДВС ГТУЮ у Вінницькій області, по виконавчому провадженню № 49189213, було накладено арешт на майно боржника ОСОБА_5 та оголошено заборону на його відчуження (а.с.45).

Як вбачається з копії свідоцтва про право власності на житло від 08.02.2007 року, позивачка ОСОБА_1 та її мати ОСОБА_4 володіють в рівних частках по 1/2 квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (а.с.48).

Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007р. (зі змінами) №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і грунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківські обов`язки.

За висновком органу опіки та піклування мати дитини зазначила, що батько ухилявся від надання синові матеріальної допомоги, з вересня 2015 року не сплачував аліменти на утримання дитини. Батько дитини заперечував проти позбавлення батьківських прав, повідомив, що мав бажання займатися вихованням сина, намагався відвідувати його, але мати дитини ОСОБА_1 чинила йому перешкоди у спілкуванні з дитиною. Зазначив, що розпочав погашати заборгованість по аліментах, надав квитанції, які підтверджують переказ на ім`я матері дитини коштів в сумі 625 грн., зазначив, що любить свого сина, бажає приймати участь у його вихованні, наполягав на тому, щоб мати не чинила йому перешкод у спілкуванні з дитиною.

Згідно ч.ч. 5, 6 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до Висновку № 01-00-011-53276 від 10.10.2016 року наданого виконавчим комітетом Вінницької міської ради ВМР вважає недоцільним позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, щодо дитини ОСОБА_3 (а.с.63-64).

Спірні правовідносини регулюються ст.ст.19,150, 157,164-166 СК України.

Так, відповідно до ст. 19 Сімейного Кодексу при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При цьому відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п. п. 16, 18 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до принципу шостого «Декларації прав дитини», яка прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості.

За ст.150, 157 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов`язаний брати участь у її вихованні та утриманні.

Частиною 1 статті 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

За ст.8 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Україною 27.02.1991р. зазначено, що держави-учасниці зобов`язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім`я та сімейні зв`язки. За ст.9 вказаної Конвенції держави учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за випадком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

За ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються, від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та жорстоко поводяться з дитиною.

З урахуванням зібраних у справі доказів, суд вважає, що на цей час відсутні підстави для застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу як позбавлення його батьківських прав.

Навіть при доведеності тих обставин, що він не в повній мірі виконує обов`язки по вихованню дитини, такі обставини ще не свідчать про винне, свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками.

При цьому, суд враховує надані органу опіки докази щодо переведення грошових коштів на утримання дитини в сумі 625 грн, а також, оцінюючи спроможність спілкування з дитиною, враховує ту обставину, що відповідач тривалий час проходив службу в армії за контактом в зоні АТО (а.с.98,99). Сторони спільно не проживають, за поясненням батька, наданими органу опіки та піклування, мати дитини не надає можливість безперешкодної участі батька у вихованні сина.

Отже, суду не надано безсумнівних доказів, які б свідчили про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, та свідоме нехтування ним своїми обов`язками.

Враховуючи вищевикладене, суд, проаналізувавши обставини та матеріали справи, надавши оцінку висновку ВК Вінницької МР, як органу опіки та піклування, щодо недоцільності позбавлення відповідача батьківських прав, в сукупності з іншими наявними у справі доказами, вважає, що позов до задоволення не підлягає.

Судові витрати слід залишити за позивачкою.

На підставі викладеного та керуючись постановою Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», постановою Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», Законом України «Про охорону дитинства», Конституцією України, ст.ст.121, 135, 150, 164-166, 180, 193 СК України, ст.15 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 18, 19, 76-82, 89, 95, 133, 141, 211, 223, 245, 247, 259, 263-265, 268, 280-284, 289, 354, п. 15.5 розділу XIII Прикінцевих положень ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Вінницької міської ради про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем до Вінницького апеляційного суду через Вінницький районний суд Вінницької області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Учасники провадження:

Позивач - ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 ;

Відповідач - ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 ;

Третя особа - Служба у справах дітей Вінницької МР, адреса: м. Вінниця, вул. Соборна,59.

Суддя І.А. Ганкіна