Справа № 331/5017/19
Провадження № 2 /331/437/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2020 року Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі

головуючого судді: Жуковій О.Є

за участю секретаря : Качан К.К.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_3

представника третьої особи: Максименко Ю.В.

розглянувши в спрощеному позовному провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи орган опіки та піклування - Служба (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, Районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському району про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом припинення сервітуту та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_5 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , в якому просив припинити сервітут, щодо нерухомого майна- квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , що полягає в праві безоплатного та безстрокового користування квартирою за цією адресою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнати ОСОБА_4 такою , що втратила право користування цим житловим приміщенням.

Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що з 10.02.2014 року і дотепер ОСОБА_4 в квартирі позивача не проживала і не проживає, вказаним житлом не користувалась, проживає зі своєю матір`ю - ОСОБА_5 в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві приватної власності (спільна часткова власність) ОСОБА_5 в розмірі 1/6 частки з 03.03.2015 року .

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 грудня 2019 року провадження по справі відкрито.

19.12.2019 року Служба (управління) у справах дітей Запорізької міської ради надала пояснення на позов, в яких зазначила, що не має повноважень щодо здійснення у встановленому законодавством порядку функцій органу опіки та піклування.

Ухвалою суду від 28 січня 2020 року залучено до участі у справі в якості належного відповідача ОСОБА_4 , а в якості законного представника неповнолітньої відповідачки ОСОБА_5 . Вказаною ухвалою суду також залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Районну адміністрацію Запорізької міської ради по Олександрівському району .

У вступному слові позивач та його представник позов підтримали, наполягали на його задоволенні.

Представник відповідача позов визнав, зазначив , що відповідачка до спірного житла не вселялася, з 10.02.2014 року постійно проживає з матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 .

Представник Районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району заперечував проти задоволення позову та вважав недоцільним визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням .

Представник Служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи до суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, у зв`язку з чим на підставі ч.3 ст. 223 ЦПК України справу розглянуто у його відсутність, з урахуванням наданих пояснень.

Суд , вислухавши вступне слово учасників справи , дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, приходить до наступних висновків.

Так судом встановлено , наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що 24.03.2001 року за Договором дарування, посвідченого державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Масловець Л.С., позивач - ОСОБА_1 , набув права приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , жилою площею 27,6 кв.м.

10.02.2014 року рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 було розірвано шлюб .

Позивач є батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

21.07.2014 року Розпорядженням № 225р Голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Жовтневому району м. Запоріжжя з урахуванням того, що малолітня ОСОБА_4 , проживає з матір`ю ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 , було визначено періодичність побачень батька - ОСОБА_1 із своєю донькою «в місцях громадського відпочинку, в дитячих культурно-розважальних закладах.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24 лютого 2015 року було встановлено сервітут щодо нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , надавши ОСОБА_4 право безоплатного та безстрокового користування квартирою за цією адресою. Рішення набрало законної сили 10.03.2015 року.

Рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 09.11.2025 року було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини . Вказаним судовим рішенням встановлено, що дитина проживає із матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 .

З 10.02.2014 року і до теперішнього часу ОСОБА_4 в квартирі позивача не проживала , до квартири не вселялася. Вказана обставина визнана в судовому засіданні представником відповідача . Оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, вказані обставини в силу ч.1 ст, 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Статтею 156 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з положеннями статті 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК УКраїни) члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статею 406 ЦК України визначено підстави припинення сервітуту, зокрема, сервітут рипиняється у разі невикористання сервітуту протягом трьох років підряд (п.5 ч.1 ст. 406 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Верховний Суд України в Постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709 цс 16 зазначив, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Відповідно до частин 1, 2 статті 11 Закон України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

А отже обов`язок і відповідальність за створення належних умов для проживання дитини покладається на її сім`ю, тобто в даному випадку батьків.

Згідно із частиною 2 статті 18 цього Закону діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення.

Судом встановлено, що з моменту встановлення сервітуту , відповідачка його не використовувала , в спірному житлі не проживала без поважної причини, оскільки мешкає з матір`ю в квартирі за адресою: АДРЕСА_4 .

Таким чином судом встановлено , що відповідач з 2014 року не проживає у спірній квартирі без поважної причини , сервітут щодо нерухомого майна не використовувала більше трьох років підряд. .

З огляду на вищевикладене , суд вважає, що визнання відповідачем позову не порушує права неповнолітньої дитини , тому підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову наразі у суду немає.

Таким чином, суд вважає за можливе відповідно до положень ч.4 ст. 206 ЦПК України ухвалити рішення про задоволення позову.

Крім того, суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району про недоцільність визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням , оскільки дитина за власним бажанням мешкає з матір`ю та забезпечена житлом.

Питання про судові витрати слід вирішити відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись 3,4,11-13, 19, 259, 263, 265 , 279 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи орган опіки та піклування - Служба (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, Районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському району про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом припинення сервітуту та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Припинити сервітут, щодо нерухомого майна- квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , що полягає в праві безоплатного та безстрокового користування квартирою за цією адресою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визнати ОСОБА_4 такою , що втратила право користування цим житловим приміщенням.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст судового рішення складений 06 березня 2020 року.

Суддя: О.Є. Жукова

06.03.2020