Постанова

Іменем України

29 січня 2020 року

м. Київ

справа № 375/512/17

провадження № 61-18151св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (після зміни назви - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»),

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Рокитнянського районного суду Київської області, у складі судді Нечепоренка Л. М., від 21 червня 2017 року, додаткове рішення Рокитнянського районного суду Київської області, у складі судді Нечепоренка Л. М., від 31 жовтня 2017 року, постанову Апеляційного суду Київської області, у складі колегії суддів: Журби С. О., Коцюрби О. П., Лівінського С. В., від 08 лютого 2018 року та касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Київської області від 08 лютого 2018 року.

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про припинення іпотеки.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 30 жовтня 2007 року між нею та відповідачем був укладений кредитний договір, згідно умов якого вона отримала 23 655, 00 дол. США, які зобов`язалася сплатити до 30 жовтня 2017 року, а саме: 21 000, 00 дол. США шляхом видачі готівки, 2 655, 00 дол. США на оплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості, винагороди, що сплачується в момент надання кредиту у розмірі 3 % від суми кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати. На забезпечення виконання умов кредитного договору між банком та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, згідно умов якого останній передав в іпотеку житловий будинок загальною площею 60,2 кв. м з усіма господарськими спорудами та земельну ділянку площею 0,25 га біля вказаного будинку, розташовані по АДРЕСА_1 .

Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 24 квітня 2015 року були задоволені позовні вимоги АТ «КБ «ПриватБанк», з ОСОБА_1 на користь банку була стягнута заборгованість за кредитом у сумі 13 262, 31 дол. США, в тому числі 11 088, 93 дол. США - залишок кредиту, 824, 20 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 294, 00 дол. США - заборгованість з комісії за користування кредитом, 408, 30 дол. США - пеня, а також штрафи - 16, 11 дол. США та 630, 77 дол. США. Позивач стверджувала, що вказане рішення суду повністю нею виконано, що підтверджено постановою старшого державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 02 вересня 2016 року. За таких умов позивач вважала, що з моменту ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог строк користування кредитом припинився, а виконанням рішення суду її зобов`язання за кредитним договором були припинені. Оскільки було припинене основне зобов`язання, припиненим позивач вважала й зобов`язання, яке виникло з договору іпотеки.

Окрім наведеного, позивач зазначала про незаконність умов договору, якими встановлені платежі на користь банку за дії, які той фактично вчиняє на свою користь і які фактично не є послугами.

Із урахуванням зазначеного, позивач просила суд визнати недійсними пункт 7.1 кредитного договору в частині зобов`язання сплатити винагороду у розмірі 3 % від суми кредиту та винагороду за надання фінансових послуг в розмірі суми 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця, а також припинити іпотеку житлового будинку по АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,25 га біля вказаного будинку у зв`язку з припиненням її зобов`язань за кредитним договором.

У червні 2017 року ОСОБА_2 як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, звернувся до суду із позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання припиненим вищезгаданого договору іпотеки на житловий будинок та земельну ділянку.

Свої вимоги ОСОБА_2 також обґрунтовував повним виконанням зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором, на забезпечення якого й було укладено договір іпотеки.

Короткий зміст рішення та додаткового рішення суду першої інстанції

Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 21 червня 2017 року позов задоволено, визнано недійсним пункт 7.1 кредитного договору від 30 жовтня 2007 року в частині зобов`язання ОСОБА_1 сплатити винагороду, що сплачується в момент надання кредиту у розмірі 3 % від суми кредиту, та винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,20 % від суми виданого кредиту. Припинено іпотеку житлового будинку загальною площею 60,2 кв. м, житловою площею 33,6 кв. м з усіма господарськими та побутовими будівлями і спорудами (сарай, жомова яма, гараж, колодязь), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер :02:022:0027, на якій розташований зазначений житловий будинок, встановлену договором іпотеки житлового будинку від 30 жовтня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Рокитнянського районного нотаріального округу Київської області Ганжою О. П., зареєстрованим в реєстрі за № 3234, та скасовано заборону відчуження вказаного нерухомого майна, встановлену у зв`язку з посвідченням зазначеного договору іпотеки будинку від 30 жовтня 2007 року, зареєстровану в реєстрі заборон за № 3235.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, щопункт 7.1 кредитного договору щодо обов`язку сплати коштів у розмірі 0,92 % на місяць, винагороди у розмірі 3 % від суми кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати викладено в нечіткій, незрозумілій, завуальованій формі, інформація подана у двозначний спосіб, що ввело позивачку в оману та позбавило свідомого вибору. Ці платежі не є послугою, яка замовлялась позивачем.

Рішенням Рокитнянського районного суду від 24 квітня 2015 року позовні вимоги банку задоволені у повному обсязі і зазначене рішення суду виконано позивачем 02 вересня 2016 року. З моменту ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог кредитора строк користування кредитом фактично припинився і у позивача виник обов`язок дострокового повернення коштів на виконання рішення суду, а не в силу договірних правовідносин. За таких обставин виконанням рішення суду, проведеним належним чином, зобов`язання позивача за кредитним договором вважаються припиненими.

У відповідності до положень пункту першого частини першої статті 220 ЦПК України додатковим рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 31 жовтня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Припинено іпотеку житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , скасовано заборону відчуження вказаного нерухомого майна, визнано недійсним пункт 7.1 кредитного договору від 30 жовтня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 в частині зобов`язання ОСОБА_1 сплатити винагороду, що сплачується в момент надання кредиту у розмірі 3 % від суми кредиту та винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,20 % від суми виданого кредиту. Позов ОСОБА_2 задоволено, припинено іпотеку зазначеного вище житлового будинку та земельної ділянки, скасовано заборону їх відчуження.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Київської області від 08 лютого 2018 року апеляційні скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 21 червня 2017 року та додаткове рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 31 жовтня 2017 року в частині визнання іпотеки, встановленої договором іпотеки житлового будинку від 30 жовтня 2007 року, припиненою скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо припинення іпотеки житлового будинку загальною площею 60,2 кв. м, житловою площею 33,6 кв. м з усіма господарськими та побутовими будівлями і спорудами (сарай, жомова яма, гараж, колодязь), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер :02:022:0027, на якій розташований зазначений житловий будинок, встановлену договором іпотеки житлового будинку від 30 жовтня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Рокитнянського районного нотаріального округу Київської області Ганжою О. П., зареєстрованим в реєстрі за № 3234, та скасування заборони відчуження вказаного нерухомого майна, встановленої у зв`язку з посвідченням зазначеного договору іпотеки будинку від 30 жовтня 2007 року, зареєстрованої в реєстрі для заборон № 3235, відмовлено. В іншій частині рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 21 червня 2017 року та додаткове рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 31 жовтня 2017 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції цілком обґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав для визнання оспорюваних положень договору недійсними.

Однак, задовольняючи решту позовних вимог, районний суд не врахував, що сама лише наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору. Не є підставою для припинення дії договору звернення кредитора до суду за достроковим погашенням кредиту, як і не було встановлено припинення договірних відносин між сторонами рішенням суду. За таких умов посилання позивача та третьої особи на припинення дії кредитного договору через звернення банку до суду визнані такими, що не відповідають обставинам справи.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що не знайшли свого підтвердження доводи позивача та третьої особи із самостійними вимогами про повне виконання зобов`язань за кредитним договором у зв`язку із сплатою боржником присуджених до стягнення Рокитнянським районним судом Київської області від 24 квітня 2015 року сум, оскільки вказаним рішенням на користь банку було стягнуто не усю заборгованість за кредитом на час ухвалення рішення, а заборгованість станом на 08 грудня 2014 року, про що прямо зазначено у вказаному рішенні суду. Оскільки дію кредитного договору згаданим рішенням суду припинено не було, відтак право банку у відповідності до умов договору нараховувати відсотки на суму кредиту, як і нараховувати передбачені договором штрафні санкції на суму порушених зобов`язань, також припинене не було. За таких умов сам лише факт сплати ОСОБА_1 до вересня 2016 року присуджених судом сум не може свідчити про повне виконання зобов`язань за кредитним договором.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк»просить скасувати рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 21 червня 2017 року, додаткове рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 31 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 08 лютого 2018 року в частині визнання недійсним пункту 7.1 кредитного договору і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами визнано пункт 7.1 кредитного договору недійсним на підставі частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», проте, на спірні правовідносини вказаний Закон не розповсюджується, оскільки він застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачі інформацію про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Судами встановлено, що кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним. Факт узгодження сторонами усіх істотних умов кредитного договору від 30 січня 2007 року встановлений рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 24 квітня 2015 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову Апеляційного суду Київської області від 08 лютого 2018 року в частині скасування рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 21 червня 2017 року, додаткового рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 31 жовтня 2017 року і залишити в цій частині в силі рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 21 червня 2017 року та додаткове рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 31 жовтня 2017 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що кредитні зобов`язання за кредитним договором погашено у повному обсязі 02 вересня 2016 року, навіть з урахуванням процентів, які можуть бути нараховані з моменту формування вимоги відповідача про дострокове стягнення боргу (08 грудня 2014 року), до фактичного виконання рішення суду про дострокове стягнення кредитної заборгованості у справі № 375/349/15-ц.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України. У будь-якому випадку зобов`язання за кредитним договором є припиненими, а отже є припиненою і іпотека.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалами Верховного Суду від 04 липня, 01 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі.

Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2020 року справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про припинення іпотеки, визнання недійсними окремих положень кредитного договору та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, - ОСОБА_2 до АТ КБ «ПриватБанк» про припинення іпотеки призначено до судового розгляду.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У поданому відзиві на касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» посилається на те, що касаційна скарга не підлягає до задоволення у зв`язку із необґрунтованістю. Сторонами узгоджено усі істотні умови кредитного договору від 30 січня 2007 року, що підтверджується рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 24 квітня 2015 року у справі № 375/349/15-ц, яким позовні вимоги банку задоволені та стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість у сумі 13 262, 31 дол. США.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

30 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладений кредитний договір, згідно пункту 7.1 якого банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 30 жовтня 2007 року по 30 жовтня 2017 року включно у вигляді не відновлювальної лінії у розмірі 23 655 дол. США на наступні цілі: 21 000 дол. США шляхом видачі готівки на споживчі цілі, а також 2 655 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 вказаного договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди, що сплачується в момент надання кредиту у розмірі 3 % від суми кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно пункту 3.1.1 цього договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно пункту 6.2 зазначеного договору.

На забезпечення виконання умов кредитного договору банком з ОСОБА_2 30 жовтня 2007 року був укладений договір іпотеки, згідно якого ОСОБА_2 передав в іпотеку житловий будинок загальною площею 60,2 кв. м з усіма господарськими спорудами та земельну ділянку площею 0,25 га біля вказаного будинку, розташовані по АДРЕСА_1 .

08 грудня 2014 року відповідач звернувся до Рокитнянського районного суду із позовною заявою про дострокове повернення кредиту в зв`язку з порушенням ОСОБА_1 умов кредитного договору.

Рішенням Рокитнянського районного суду від 24 квітня 2015 року у справі № 375/346/15-ц позовні вимоги банку задоволені та стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість у сумі 13 262, 31 дол. США, у тому числі: 11 088, 93 дол. США - залишок кредиту; 824, 20 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 294, 00 дол. США - заборгованість з комісії за користування кредитом; 408, 30 дол. США - пеня, а також штрафи - 16, 11 дол. США та 630, 77 дол. США, що складає за курсом Національного банку України 205 831, 05 грн.

Вказане рішення ОСОБА_1 виконане повністю, що підтверджено постановою державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 02 вересня 2016 року.

Таким чином, виконання ОСОБА_1 рішення Рокитнянського районного суду від 24 квітня 2015 року свідчить про повернення банку отриманих у позику грошових коштів у розмірі 23 655, 00 дол. США та сплату інших платежів, передбачених кредитним договором.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з положеннями частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України, зокрема договорів.

Відповідно до частини першої, другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Суди встановили, що рішенням Рокитнянського районного суду від 24 квітня 2015 року у справі № 375/346/15-ц позовні вимоги банку були задоволені та стягнута з ОСОБА_1 заборгованість у сумі 13 262, 31 дол. США, у тому числі 11 088, 93 дол. США - залишок кредиту; 824, 20 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 294, 00 дол. США - заборгованість з комісії за користування кредитом; 408, 30 дол. США - пеня, а також штрафи - 16, 11 дол. США та 630, 77 дол. США, що складає за курсом Національного банку України 205 831, 05 грн.

Вказане рішення ОСОБА_1 виконане повністю, що підтверджено постановою державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 02 вересня 2016 року.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) висловлено правову позицію, зміст якої зводиться до того, що за наявності судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав (виконав не у повному обсязі), відсутня підстава для нарахування процентів за кредитним договором, оскільки строк дії договору змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, а права та інтереси кредитодавця у цих правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, після звернення з вимогою про дострокове повернення кредиту змінюється порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору у повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки. Проте вимоги на підставі частини другої статті 625 ЦК України банком до боржника не заявлялись.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України, 2004 року, та статтею 81 чинної редакції ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Скасовуючи рішення районного суду в частині припинення іпотеки і скасування обтяження та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог, апеляційний суд дійшов неправильного висновку про відсутність підстав для припинення іпотеки.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із частиною першою статті 593 ЦК України право застави припиняється у разі: припинення зобов`язання, забезпеченого заставою; втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; реалізації предмета застави; набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом.

Припинення основного зобов`язання є підставою для припинення іпотеки (стаття 17 Закону України «Про іпотеку»).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог у частині припинення іпотеки житлового будинку та земельної ділянки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що з моменту виконання у повному обсязі зобов`язань, визначених рішенням суду у справі № 375/346/15-ц про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, та погашення боржником основного боргу, нарахованих процентів за користування ним, а також нарахованих штрафних санкцій іпотека за договором іпотеки житлового будинку від 30 жовтня 2007 року припинилась у зв`язку із припиненням основного зобов`язання виконанням, проведеним належним чином.

Районним судом при вирішенні спору у частині визнання іпотеки житлового будинку та земельної ділянки припиненою правильно застосовано положення статей 593, 559, 1048 ЦК України.

У відповідності до пункту 1 частини другої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили.

Частково скасовуючи рішення районного суду у цій частині та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд вищевказаного не врахував,дійшов неправильного висновку про скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції в частині припинення іпотеки та скасування обтяження.

Доводи касаційної скарги банку про те, що до спірних правовідносин не застосовуються положення Закону України «Про захист прав споживачів» не заслуговують на увагу, оскільки кредит був наданий позивачу як фізичній особі на споживчі цілі.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) дійшов висновку про те, що положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій є в силу статті 228 ЦК України нікчемними, оскільки такі платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів таких невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок.

У той же час Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 дійшла висновку, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Подібний правовий висновок викладений і у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

З урахуванням мотивів, наведених судами, а також вказаних вище норм матеріального права умови пункту 7.1 кредитного договору від 30 жовтня 2007 року, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , в частині зобов`язання ОСОБА_1 сплатити винагороду, що сплачується в момент надання кредиту, у розмірі 3 % від суми кредиту та винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,20 % від суми виданого кредиту є нікчемними.

З урахуванням наведеного, у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним пункту 7.1 кредитного договору щодо зобов`язання сплатити винагороду у розмірі 3 % від суми кредиту та винагороду за надання фінансових послуг в розмірі суми 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця належить відмовити.

Суд касаційної інстанції приходить до висновку, що судами при винесенні рішень про задоволення позовних вимог щодо визнання умов договору недійсними не було враховано, що оспорені умови кредитного договору є нікчемними з моменту його укладення на підставі частини другої статті 215 ЦК України.

Частиною першою статті 412 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Враховуючи те, що касаційні скарги підлягають до часткового задоволення, судові витрати належить залишити за кожною із сторін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 31 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 08 лютого 2018 року в частині вирішення позовних ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним пункту 7.1 кредитного договору від 30 жовтня 2007 року скасувати.

Відмовити ОСОБА_1 узадоволенні позовних вимог до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним пункту 7.1 кредитного договору від 30 жовтня 2007 року.

Постанову Апеляційного суду Київської області від 08 лютого 2018 року в частині скасування рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 21 червня 2017 року та додаткового рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 31 жовтня 2017 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання іпотеки, встановленої договором іпотеки житлового будинку від 30 жовтня 2007 року, припиненою та припинення (скасування) обтяження скасувати і залишити у цій частині в силі рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 21 червня 2017 року та додаткове рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 31 жовтня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников
Судді О. В. Білоконь Н. Ю. Сакара
С. Ф. Хопта

В. В. Шипович