Справа № 456/4868/18 Головуючий у 1 інстанції: Бораковський В.М.
Провадження № 22-ц/811/3700/19 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Ванівського О.М., Крайник Н.П.

при секретарі Матяш С.І.

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 02 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - державний нотаріус Стрийської державної нотаріальної контори Костур Уляна Тарасівна про визнання спадкового договору недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А :

11.12.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, державний нотаріус Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т., в якому просив визнати недійсним спадковий договір від 31.03.2015 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , посвідчений нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т. та зареєстрований в реєстрі за №796.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що спадковий договір № 796 від 31.03.2015 року, укладений між його батьком ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , вчинено на безоплатній основі та не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зазначений договір суперечить вимогам ст.1302 ЦК України, так як на набувача за ним покладалися обов`язки, які вона уже зобов`язана була виконувати за іншим спадковим договором №2003 від 18.06.2014 року, укладеним між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 . Враховуючи, що обов`язки ОСОБА_5 у спадковому договорі від 31.03.2015 року, аналогічні тим, які були покладені на неї спадковим договором від 18.06.2014 року, вважає очевидним те, що такі зобов`язання до 31.03.2015 року не виконувались. В умовах укладених спадкових договорів не зазначено про призначення особи, яка буде здійснювати контроль за виконанням спадкового договору. На день укладення спірних спадкових договорів він був сліпий та унерухомлений. Самостійно здійснювати будь-які придбання продуктів або інших речей ОСОБА_6 не міг, тому належні йому кошти використовувала відповідачка.

25.02.201 року позивачем подано заяву про зміну предмету позову, в обґрунтування якої він посилається на те, що його батько мав вади зору, тому не міг прочитати документ. Однак, він був письменний, володів руками і міг самостійно або за допомогою прикладення власноручного підпису, підписати договір. Оскаржуваний спадковий договір нотаріусом вголос прочитано не було, що є порушенням п.6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусом України. Його батько не уповноважував будь-яку особу діяти від його імені, не надавав довіреності на право вчиняти такі дії (укласти спадковий договір), а тому оскаржуваний спадковий договір, підписаний особою від імені відчужувача за відсутності повноважень на вчинення таких дій.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 02 жовтня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - державний нотаріус Стрийської державної нотаріальної контори Костур Уляна Тарасівна про визнання спадкового договору недійсним.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 . Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а висновки суду такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Звертає увагу на відсутність відомостей щодо зачитування оскаржуваного спадкового договору в голос в момент його підписання. Також вважає, що під час розгляду справи судом не досліджувалися обставини, які зазначені в первинній позовній заяві, не досліджувалося те, що до укладення оскаржуваного спадкового договору такий вже був укладений між тими самими сторонами і на тих самих умовах. Стверджує, що його батько, враховуючи його хворобу - ускладена катаракта правого ока, глаукома обох очей, мав можливість для власноручного підписання оскаржуваного договору, тому вважає, що такий договір підписано неповноважною особою. Просить скасувати рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 02 жовтня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити в повному обсязі.

28 грудня 2019 року від ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 02 жовтня 2019 року. Вважає рішення суду законним та обгрунтованим. Зазначає, що позивач не навів правових підстав для визнання спадкового договору недійсним, а його твердження, що правовою підставою для визнання оспорюваного спадкового договору недійсним є ч. 3 ст. 203 ЦК України, відповідно до якої волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, є неправдими та необгрунтованими. Вважає, що вході розгляду справи позивачем не було надано суду жодного належного, достатнього та достовірного доказу в розумінні ст.ст.77-79 ЦПК України в обгрунтування заявлених позовних вимог, а саме того, що під час підписання оскаржуваного спадкового договору волевиявлення його батька ОСОБА_6 не було вільним. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що спадковий договір №796 від 31.03.2015 року укладений належними особами з необхідним обсягом дієздатності, волевиявлення ОСОБА_6 було вільним і відповідало його внутрішній волі, визначені сторонами цього договору умови та їхні дії після його укладення свідчать про реальність цього договору та дійсні наміри сторін, які його уклали.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передба чених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 та 4 ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина 1 ст. 203 ЦК України). Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина 2 ст.203 ЦК України). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина 3 ст. 203 ЦК України). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 ст. 203 ЦК України). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 ст. 203 ЦК України). Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частина 6 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

За змістом частини першої статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства, судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна.

Згідно ч.1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

В пункті 23 вищезазначеної постанови роз`яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася.

Таким чином, для визнання правочину недійсним з цих підстав необхідно встановити наявність двох обставин, а саме: тяжкі обставини та вкрай невигідні умови вчинення правочину.

Тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Згідно з частинами 1 та 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ст. 1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Спадковий договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а також державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України (ст. 1304 ЦК).

З наведеного визначення спадкового договору вбачається, що істотними умовами договору є: визначення майна, яке переходить до набувача після смерті відчужувача, а також визначення вимог, які пред`являються до дій набувача відчужувачем - вид, характер, перелік, строк їх виконання тощо.

Відчужувач має право вимагати від набувача вчинення дій майнового або немайнового характеру, покладених на нього за спадковим договором (ст. 1305 ЦК України), і зобов`язаний не складати заповіт щодо майна, яке є предметом договору, та не відчужувати його (ст. 1307 ЦК України). Відповідно, набувач має право вимагати від відчужувача утримання від вчинення зазначених дій і відповідальний перед ним за належне виконання узятих на себе зобов`язань.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 28 Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», перехід майна від відчужувача до набувача на підставі спадкового договору не є окремим видом спадкування, а тому на відносини сторін не поширюються відповідні правила про спадкування, в тому числі право на обов`язкову частку. Відчужувачем та набувачем за спадковим договором може бути як повністю дієздатна особа, так і особи, зазначені у статтях 32, 36 ЦК України. Набувач за спадковим договором не відповідає за зобов`язаннями відчужувача. Спадковий договір може бути визнано недійсним із підстав, визначених нормами глави 16 ЦК України. Вимогу про визнання недійсним спадкового договору може бути заявлено як відчужувачем та набувачем, так і іншою заінтересованою особою. У разі пред`явлення позову особою, яка не є стороною спадкового договору, необхідно перевіряти, які права та охоронювані законом інтереси цієї особи порушено (стаття 3 ЦПК).

Встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 18.05.1993 року серії НОМЕР_1 (а.с.12).

18.06.2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено спадковий договір, посвідчений державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т. та зареєстрований у реєстрі за № 2004, за умовами якого ОСОБА_6 на випадок своєї смерті передає ОСОБА_5 належні йому на праві приватної власності 10/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , а ОСОБА_6 зообов`язується до смерті здійснювати догляд та необхідну допомогу, поховати його згідно християнського обряду на кладовищі м. Стрия (а.с.9).

31.03.2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено спадковий договір, посвідчений державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т. та зареєстрований у реєстрі за №797, за умовами якого ОСОБА_6 на випадок своєї смерті передає ОСОБА_5 належні йому на праві приватної власності 25/100 частин житлового будинку АДРЕСА_2 , а ОСОБА_5 зобов`язується до смерті здійснювати догляд та необхідну допомогу, поховати його згідно християнського обряду на кладовищі м. Стрия (а.с.10, 196).

Згідно спадкового договору № 797 від 31.03.2015 року, у зв`язку з хворобою ОСОБА_6 , за його дорученням у присутності нотаріуса текст договору підписано ОСОБА_7 , особи сторін встановлено, їх дієздатність та належність ОСОБА_6 відчужуваної квартири перевірено.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 виконувала зобов`язання, покладені на неї даними спадковими догооворами, зокрема купляла ОСОБА_6 продукти харчування та ліки, здійснювала оплату житлово-комунальних послуг, що підтверджується копіями відповідних квитанцій та чеків (а.с.80-94).

Згідно Виписки з історії хворого № 3317 в результаті проведеного обстеження ОСОБА_6 встановлено клінічний діагноз: ускладнена катаракта правого ока, артифакія, оперована глаукома ІІІ-а глаукома обох очей, рецидив оперованого відшарування сітківки, ПВР СЗ, авітрія лівого ока (а.с.160).

Відповідно до висновку Стрийського ВП ГУНП у Львівській області від 19.08.2016 року за наслідком звернення ОСОБА_1 щодо неправомірних дій ОСОБА_5 , встановлено відсутність в діях ОСОБА_5 ознак кримінального правопорушення та наявність між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 цивільно-правового спору (а.с.203-204).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_3 не проживав та місцезнаходження його невідоме, що підтверджується Актом №130 від 08.11.2016 року, складеним КП «Світанок» (а.с.161).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Стрию Львівської області помер ОСОБА_6 , що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть №25 від 10.01.2017 року та свідоцтвом про смерть від 25.01.2017 року серії НОМЕР_3 (а.с.11, 78).

Відповідно до договору на організацію і проведення поховання від 11.01.2017 року, укладеного між ОСОБА_5 та Стрийським міським комбінатом комунальних підприємств, предметом договору є організація та проведення поховання ОСОБА_8 та надання ритуальних послуг (а.с.77).

Свідоцтво про поховання № 35 від 11.01.2017 року підтверджує виконання договору на організацію і проведення поховання від 11.01.2017 року (а.с.79).

З листа Стрийської ЦМЛ від 10.07.2017 року вбачається, що ОСОБА_6 перебував на диспансерному обліку у терапевта, невролога, окуліста, постійно лікувався амбулаторно, оперований з приводу катаракти (а.с.13).

Як вбачається з інформації АТ «Райффайзен Банк Аваль» від 23.04.2019 року, на рахунку ОСОБА_6 станом на 15.08.2017 року перебувало 10 264,73 грн, які видані ОСОБА_9 як спадкоємцю ОСОБА_6 (а.с.125-132, 135-141).

Згідно інформації АТ КБ «Приватбанк» від 04.05.2019 року, ОСОБА_6 в період з 04.02.2015 року по 27.12.2016 року отримував у АТ КБ «Приватбанк» пенсію, яка використовувалася, зокрема, на купівлю продуктів та медикаментів (а.с.156-157).

Судом на підставі пояснень відповідачки ОСОБА_5 встановлено, що остання знайома з ОСОБА_6 з 1999 року. З 2009 року він став погано бачити, тому попросив її йому допомагати, оскільки жив сам. Вона готувала їсти, прибирала, допомагала заповнювати журнали з хорової школи, де він працював викладачем. У 2012 році у ОСОБА_6 розірвалася сітківка і він потребував термінової операції, яку зробили у м. Києві. З січня 2013 року вона з чоловіком переїхали до ОСОБА_6 , щоб постійно йому допомагати. Влітку 2013 року ОСОБА_6 придбав кімнату поруч, щоб вона з чоловіком мали де жити. Позивач жив окремо, у літній кухні. З батьком не спілкувався, постійно перебував за кордоном. ОСОБА_6 боявся сина та не хотів залишатися з ним на одинці. В травні 2014 року їздили на лікування очей, однак це результату не дало. Після погіршення стану здоров`я, ОСОБА_6 запросив нотаріуса Костур У.Т., яка запропонувала укласти спадковий договір. ОСОБА_6 уповноважив маму свого учня ОСОБА_7 за його дорученням підписати договір, який укладався у його квартирі. Нотаріус прочитала вголос договір, після чого ОСОБА_6 взяв його в руки, погодився з його змістом та надав дозвіл на його підписання. При підписанні були присутні нотаріус, вона, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Після смерті ОСОБА_6 вона займалася його похованням.

Як ствердили допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_7 , померлий ОСОБА_6 мав намір укласти договір на користь ОСОБА_5 , яка його доглядала, а тому такий відповідав його внутрішній волі. З сином у нього були погані відносини.

Судом на підставі пояснень сторін та показів свідків щодо обставин укладення оспорюваного договору встановлено, що такий було прочитано нотаріусом ОСОБА_11 в голос, ОСОБА_6 погодився з ним і вона розписалася в ньому за його дорученням, а також зареєструвала такий в книзі реєстрації нотаріальних дій.

Встановлено, що після смерті ОСОБА_6 відповідач ОСОБА_5 зареєструвала право власності на 25/100 частин передбаченого у спадковому договорі житлового будинку, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Підставою внесення запису є спадковий договір, виданий 31.03.2015 року державним нотаріусом Костур У.Т. (а.с.29).

Доводи апеляційної скарги щодо невиконання відповідачем оспорюваного спадкового договору у зв`язку з аналогічністю умов спадковго договору № 2003 від 18.06.2014 року та спадкового договору № 796 від 31.03.2015 року, укладених між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , не заслуговують на увагу, оскільки такі спростовуються матеріалами справи, а саме договором на організацію і проведення поховання від 11.01.2017 року, свідоцтвом про поховання №35 від 11.01.2017 року та показаннями свідків.

Доказів, які б підтвердили факт самоусунення відповідача від виконання зобов`язань по догляду та утриманню ОСОБА_6 та/або неналежного виконання відповідачем договірних зобов`язань, позивачем не надано.

Про наявність волевиявлення ОСОБА_6 , відчужувача майна, на укладення оспорюваного спадкового договору свідчать матеріали справи та покази свідків.

З наявної в матеріалах справи медичної документації, а також показань свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_7 вбачається наявність на час підписання оспорюваного спадкового договору від 31.03.2015 року у ОСОБА_6 хвороби, яка давала йому можливість скористатися правом уповноваження іншої особи на підписання договору від його імені, яким він і скористався, і ця дія була належним чином застережена нотаріусом у спадковому договорі від 31.03.2015 року.

Твердження позивача про відсутність волі на вчинення правочину, а саме на укладення спадкового договору № 796 від 31.03.2015 року, фактично ґрунтуються на припущеннях, а укладення спадкового договору особою, яка потребувала певної допомоги та уваги з покладенням на набувача певних обов`язків не свідчить про те, що волевиявлення ОСОБА_6 не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Враховуючи що спадковий договір № 796 від 31.03.2015 року укладено повноважними особами з необхідним обсягом дієздатності, волевиявлення на укладення оспорюваного договору ОСОБА_6 було вільним та відповідало його внутрішній волі, визначені сторонами цього договору умови та їхні дії після його укладення свідчать про реальність цього договору та дійсні наміри сторін, які його уклали, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання оспорюваного спадкового договору недійсним.

Згідно норм ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 02 жовтня 2019 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 02 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 10.03.2020 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Н.П. Крайник