Провадження № 22-ц/812/1819/20 Доповідач апеляційної інстанції-Тищук Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2020 року м. Миколаїв

справа № 470/533/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Тищук Н.О.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Лівінського І.В.,

розглянувши у спрощеному провадженні без виклику сторін цивільну справу

за апеляційною скаргою

акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на заочне рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області, ухвалене 29 вересня 2020 року суддею Лященком В.Л. в приміщенні цього ж суду зі складанням повного тексту, у цивільній справі за позовом

акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

до ОСОБА_1

про стягнення кредитної заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Позивач зазначав, що 23 серпня 2013 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву без номеру про приєднання до умов та правил надання банківських послуг. Своїм підписом позичальник підтвердив, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг а також тарифами банку складають між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» договір про надання банківських послуг. Згідно цієї заяви ОСОБА_1 надано 1 500 грн. кредитних коштів у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту. У подальшому кредитний ліміт збільшено до 3 000 грн.

Посилаючись на порушення позичальником кредитних зобов`язань та виникнення станом на 28 квітня 2020 року кредитної заборгованості у розмірі 16 646, 29 грн., з яких 11 207, 90 грн. - за тілом кредиту, 745, 88 грн. - за процентами та 4 692, 51 грн. пені., банк просив стягнути цю заборгованість з відповідача.

Відповідач участі у судових засіданнях не брав, своєї думки стосовно позову не висловив. Про час та місце слухання справи повідомлений належним чином.

Заочним рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 29 вересня 2020 року позов задоволено частково, з ОСОБА_1 на користь банку стягнуто 6 961, 05 грн. заборгованості за тілом кредиту, та розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі банк просив скасувати рішення в частині тих позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено. Посилався на підписання позичальником договору про приєднання та активне користування кредитними коштами; Крім того суд, на думку апелянта, в порушення вимог статі 1048 ЦК України, не стягнув заборгованість за відсотками, помилково посилавшись на правовий висновок Верховного Суду у справі № 342/180/17, постановлений у справі з іншими обставинами, а також не застосував інші правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК апеляційна скарга розглядається судом без повідомлення та виклику учасників справи.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 23 серпня 2013 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву без номеру про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ЗАТ КБ «ПриватБанк», в якій зазначено, що вона разом з пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами складає між банком та позичальником договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Будь-яких відомостей щодо суми кредиту, відсоткової ставки чи штрафних санкцій в анкеті-заяві не зазначено. Отже, ціна кредитного договору в письмовій формі сторонами не узгоджувалась.

До позовної заяви банком додано витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», зокрема «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT» та «Універсальна GOLD».

Витягом з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT» та «Універсальна GOLD» та витягом з умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, порядок та строк їх повернення, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення.

Власноручного підпису позичальника ці витяги не містять.

Також матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірі і порядку нарахування.

Роздруківка із сайту позивача, як доказ узгоджених сторонами умов кредитування, повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що такий доказ не може вважатись достатньою підставою для покладення на позичальника обов`язків, які передбачені цими документами, пославшись на постанову ВСУ від 11 березня 2015 року, провадження № 6-16цс15.

Надані позивачем Правила надання послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Встановивши обставини справи та надані позивачем докази, суд першої інстанції виходив з того, що до вказаних правовідносин неможливо застосувати правила частини 1 статті 634 ЦК, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані ОСОБА_1 умови кредитування, за відсутності в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитом, пені та штрафів за несвоєчасне виконання зобов`язань, надані банком витяги з Тарифів та Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, тобто бути складовою цього договору.

Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена в постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 та відповідає загальним засадам та принципам цивільного судочинства - верховенства права, свободі договору, справедливості, добросовісності та розумності, а також необхідності особливого захисту споживача у кредитних відносинах.

Отже, оскільки суд першої інстанції послався на норми цивільного законодавства, застосував ці норми відповідно до загальних засад цивільного судочинства та висновків, викладених в постановах Верховного Суду, що відповідає вимогам частини 4 статі 263 ЦПК України, апеляційний суд не вбачає необхідності їх повторювати.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Більш того, відхиляючи скаргу, апеляційний суд, має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення ЄСПЛ від 21 січня 1999 року у справі «Гарсіа Руїз проти Іспанії»).

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про необхідність врахування судом при вирішенні спору позицій Верховного Суду, викладених у постановах від 23 грудня 2018 року у справі № 375/250/18, від 28 березня 2019 року у справі № 428/2873/17, від 08 липня 2019 року у справі № 927/760/18-ц, від 23 грудня 2019 року у справі № 572/1169/17, від 2 жовтня 2019 року у справі № 754/1328/16 оскільки висновки Великої Палати Верховного Суду, які застосував суд першої інстанції, мають перевагу над висновками колегії суддів Верховного Суду.

Таке роз`яснення було зазначено у постанові Верховного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 130/1001/17-ц щодо ієрархії висновків Верховного Суду.

Доводи апелянта про необхідність застосування позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 1 вересня 2020 року у справі № 293/599/19 та від 12 лютого 2020 року у справі № 754/1328/16 відхиляються апеляційним судом, як такі, що постановлені у справах, в яких позичальниками були підписані довідки про умови кредитування, у той час, як ОСОБА_1 така довідка не підписувалась (в матеріалах справи відсутня).

Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 26 грудня 2019 року у справі № 467/555/19 не можуть бути прийняті до уваги, оскільки постановлені у справі, в якій позичальник був ознайомлений з паспортом споживчого кредиту. В матеріалах позову до ОСОБА_1 згадування про такий паспорт відсутні.

В частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту в розмірі 6961,05 грн. рішення суду не оскаржувалось.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись статями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 29 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: Т.Б.Кушнірова

І.В.Лівінський

---------------------------------

Повну постанову складено 27 жовтня 2020 року