Справа № 545/2981/19
Провадження № 2/545/163/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2020 р. Полтавський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Потетій А.Г.

при секретарі Кудря А.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Полтавської районної державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон України на постійне місце проживання, позбавлення батьківських прав,-

ВСТАНОВИВ

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Полтавської районної державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон України на постійне місце проживання, позбавлення батьківських прав, посилаючись на те, що 11 листопада 2014 року між ОСОБА_3 (надалі за текстом - « ОСОБА_1 ») та ОСОБА_2 (надалі за текстом «Відповідач» або « ОСОБА_2 ») був укладений шлюб який був зареєстрований у Виконавчому комітеті Надержинщинської сільської ради Полтавського району Полтавської області, актовий запис № 24.

Від цього шлюбу мають сина: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 про що є свідоцтво про народження серія НОМЕР_1 видане виконавчим комітетом Надержинщинської сільської ради Полтавського району Полтавської області, актовий запис № 7.

20 лютого 2019 року між мною ОСОБА_1 та Відповідачем був розірваний шлюб, що підтверджується рішенням Полтавського районного суду Полтавської області по справі № 545/3014/18.

04 грудня 2018 року позивач отримала судовий наказ Полтавського районного суду Полтавської області про стягнення з Відповідача на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/4 заробітку (доходу) але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

ОСОБА_2 раніше був засуджений згідно вироку Апеляційного суду м. Києва від 18.07.2008 року по тяжким статтям, а саме ст. 15 ч. 2, ст. 115 ч. 2 п.4,6,10, ст. 152 ч. 4. ст. 153 ч.3, ст. 187 ч. 4, ст. 357 ч.3, де у вироку йому дали 13 років ув`язнення.

Відбував покарання Відповідач у Божковській виправній колонії управління державного департаменту країни з питань виконання покарань у Полтавській області № 16.

09 березня 2016 року згідно ухвали Полтавського районного суду Полтавської області за клопотанням Відповідача по справі № 545/1255/16-к засудженого було звільнено умовно- достроково на 3 роки 06 міс. 15 днів.

Після звільнення деякий час все було добре, але згодом Відповідач знову почав зв`язуватися зі своїми друзями, зловживати алкогольними напоями, легкими наркотиками та психотропними речовинами. Після цього додому приходив у неадекватному стані, створював скандали, бійки. Позивач терпіла, мовчала тому як ОСОБА_2 постійно погрожував їй розправою мотивуючи тим, що він це зробить як і зробив з тією дівчиною за злочин.

Останньою краплею в не мовчанні було те що одного разу вночі Відповідач у неадекватному стані прийшов за місцем реєстрації та проживання позивача, вибив двері, остання одразу прокинулася побігла до кімнати дитини, та стала на дверях, ОСОБА_2 зайшовши до будинку запшикав очі їй газовим балоном, почав її обзивати, голосно кричати нецензурною лексикою, розбудив дитину, почав трощити меблі, штовхати, душити її. Але коли позивачу вдалося закритися у кімнаті дитини, вона визвала поліцію та він втік. Другого разу після цієї події він теж вночі прийшов до додому, виломав двері, накинувся на позивача нічого не пояснюючи, син злякався та намагався захистити її, та Відповідач сильно його вдарив кинув на диван та на очах у дитини почав бити позивача руками та ногами, при цьому заставляв дитину дивитись на це як в неї усе обличчя було у крові, та забороняв плакати, дивом позивачу з дитиною на руках вдалося втекти через вікно до сусідів, та викликати поліцію. Але поки поліція приїхала з місця злочину він втік.

Позивач неодноразово зверталася до поліції по факту його смс та телефонних погроз, також зверталася у службу у справах дітей для захисту свого маленького сина. Але все марно, ніхто не хотів допомогти.

ОСОБА_1 була змушена водити дитину до психолога який виводив дитину зі стану страху, він боявся вийти на вулицю. Він панічно боїться Відповідача, не хоче його бачити і чути. Коли той дзвонить дитина на очах починає плакати, кричати, він не хоче розмовляти у дитини паніка, істерика, але Відповідач знову ж таки у прямому сенсі слова змушує позивача дати слухавку дитині знову ж таки через погрози.

ОСОБА_1 стомилася жити у постійному страху за своє життя та життя дитини, не хоче, щоб її син страждав психічно, як мати хоче своїй дитині надати належний рівень життя, розвитку, але через постійні погрози, побої ОСОБА_2 вони постійно живуть у страху з дитиною. Участі у вихованні Відповідач не бере, він не цікавиться його станом здоров`я, по телефону коли дзвонить та обзиває його, матюкається на нього.

Родина позивача офіційно довгий період проживає за кордоном України, у Росії. У мами, сестри та брата позивача усі належні документи на постійне місце проживання там. Одного разу поїхавши літом до них вона познайомилася з чоловіком який має роботу, нерухомість та в них виникли серйозні наміри щодо одруження та виїзду за кордон України на постійне місце проживання до її родини.

Повернувшись позивач намагалася побалакати з Відповідачем надати дозвіл на виїзд на постійне місце проживання до її матері, але Відповідач і чути не хоче про це, відповідає лише що у спокої її не залишить, та те що вона і дитина його власність бо він так хоче.

Тому позивач змушена звертатися до суду з проханням надати дозвіл на виїзд малолітньої дитини ОСОБА_4 на постійне місце проживання за межі України та позбавити Відповідача батьківських справ, тому як жодного покладеного на нього зобов`язання він не виконує, а що саме страшніше, що він несе небезпеку життю позивача та життю дитини.

В позивача безліч доказів того, що дитина знаходиться на її повному забезпечені, участі у вихованні Відповідач не приймає. Проживає позивач з дитиною у двох починаючи з народження дитини.

Окрім погроз, сварок, бійок Відповідач нічого не робить, чим травмує психіку дитини.

Відповідач покладених на нього зобов`язань не виконує. Він не бере участі у вихованні та догляді за дитиною не переймається, його фізичним, духовним та моральним розвитком, тільки іноді сплачує аліменти для того щоб його не притягнули до кримінальної відповідальності по несплаті аліментів.

Щодо доцільності позбавлення батьківських прав.

Позивач познайомилася з чоловіком з яким у них серйозні відносини, в нього гарні теплі відносини з її сином, вони постійно спілкуються. Даний чоловік відноситься до її сина як до рідної дитини.

Дитина не отримувала від Відповідача жодного подарунку на день народження.

Також зазначає, що всі питання щодо виховання вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Дитина знаходиться на повному її утриманні. Для розвитку своєї дитини, ОСОБА_1 прикладає всі свої зусилля та можливості. Вона повністю забезпечує його, намагається захистити, оберегти його від нервувань, страху коли з`являється Відповідач.

ОСОБА_4 відвідує заклад дошкільної освіти «Дитячий садок «Малятко» Ковалівської сільської ради, за харчування позивач сплачує справно, та відвідує кожні батьківські збори.

Згідно з п. 7Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007року «Про застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» факт ухилення від виховання може бути підтверджено наведеними доказами.

Також зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини батьком, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків.

В судове засідання позивач не з`явилась, надавши до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала та прохали його задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, викликався належним чином, про що є докази в матеріалах справи, зокрема копія оголошення на сайті «Судова влада» та поштове повідомлення з відміткою про одержання судової повістки.

Від представника третьої особи - Служби у справах дітей Полтавської районної державної адміністрації до суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі, не заперечили проти задоволення позову, та надали висновок щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ..

Тому, суд вважає за можливе розгляд даної справи по суті у відсутності відповідача по наявним матеріалам справи в заочному порядку відповідно до ст. 223, 280 ЦПК України.

Судом встановлено, що 11 листопада 2014 року між ОСОБА_3 (надалі за текстом - « ОСОБА_1 ») та ОСОБА_2 (надалі за текстом «Відповідач» або « ОСОБА_2 ») був укладений шлюб який був зареєстрований у Виконавчому комітеті Надержинщинської сільської ради Полтавського району Полтавської області, актовий запис № 24.

Від цього шлюбу сторони мають сина: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 про що є свідоцтво про народження серія НОМЕР_1 видане виконавчим комітетом Надержинщинської сільської ради Полтавського району Полтавської області, актовий запис № 7.

20 лютого 2019 року між ОСОБА_1 та Відповідачем був розірваний шлюб, що підтверджується рішенням Полтавського районного суду Полтавської області по справі №545/3014/18.

04 грудня 2018 року позивач отримала судовий наказ Полтавського районного суду Полтавської області про стягнення з Відповідача на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 заробітку (доходу) але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

ОСОБА_2 раніше був засуджений згідно вироку Апеляційного суду м. Києва від 18.07.2008 року по тяжким статтям, а саме ст. 15 ч. 2, ст. 115 ч. 2 п.4,6,10, ст. 152 ч. 4. ст. 153 ч.3, ст. 187 ч. 4, ст. 357 ч.3, де у вироку йому дали 13 років ув`язнення.

Відбував покарання Відповідач у Божковській виправній колонії управління державного департаменту країни з питань виконання покарань у Полтавській області № 16.

09 березня 2016 року згідно ухвали Полтавського районного суду Полтавської області за клопотанням Відповідача по справі № 545/1255/16-к засудженого було звільнено умовно- достроково на 3 роки 06 міс. 15 днів.

Після звільнення деякий час все було добре, але згодом Відповідач знову почав зв`язуватися зі своїми друзями, зловживати алкогольними напоями, легкими наркотиками та психотропними речовинами. Після цього додому приходив у неадекватному стані, створював скандали, бійки.

Останньою краплею було те що одного разу вночі Відповідач у неадекватному стані прийшов за місцем реєстрації та проживання позивача, вибив двері, остання одразу прокинулася побігла до кімнати дитини, та стала на дверях, ОСОБА_2 зайшовши до будинку запшикав очі їй газовим балоном, почав її обзивати, голосно кричати нецензурною лексикою, розбудив дитину, почав трощити меблі, штовхати, душити її. Але коли позивачу вдалося закритися у кімнаті дитини, вона визвала поліцію та він втік. Другого разу після цієї події він теж вночі прийшов до додому, виламав двері, накинувся на позивача нічого не пояснюючи, син злякався та намагався захистити її, та Відповідач сильно його вдарив кинув на диван та на очах у дитини почав бити позивача руками та ногами, при цьому заставляв дитину дивитись на це як в неї усе обличчя було у крові, та забороняв плакати, дивом позивачу з дитиною на руках вдалося втекти через вікно до сусідів, та викликати поліцію. Але поки поліція приїхала з місця злочину він втік.

Позивач неодноразово зверталася до поліції по факту його смс та телефонних погроз, також зверталася у службу у справах дітей для захисту свого маленького сина. Але все марно, ніхто не хотів допомогти.

ОСОБА_1 змушена водити дитину до психолога який виводив дитину зі стану страху, він боявся вийти на вулицю. Він панічно боїться Відповідача, не хоче його бачити і чути. Коли той дзвонить дитина на очах починає плакати, кричати, він не хоче розмовляти у дитини паніка, істерика, але Відповідач знову ж таки у прямому сенсі слова змушує позивача дати слухавку дитині знову ж таки через погрози.

ОСОБА_1 стомилася жити у постійному страху за своє життя та життя дитини, не хоче, щоб її син страждав психічно, як мати хоче своїй дитині надати належний рівень життя, розвитку, але через постійні погрози, побої ОСОБА_2 вони постійно живуть у страху з дитиною. Участі у вихованні Відповідач не бере, він не цікавиться його станом здоров`я, по телефону коли дзвонить та обзиває його, матюкається на нього.

Родина позивача офіційно довгий період проживає за кордоном України, у Росії. У мами, сестри та брата позивача усі належні документи на постійне місце проживання там. Одного разу поїхавши літом до них вона познайомилася з чоловіком який має роботу, нерухомість та в них виникли серйозні наміри щодо одруження та виїзду за кордон України на постійне місце проживання до її родини.

Повернувшись позивач намагалася побалакати з Відповідачем надати дозвіл на виїзд на постійне місце проживання до її матері, але Відповідач і чути не хоче про це, відповідає лише що у спокої її не залишить, та те що вона і дитина його власність бо він так хоче.

Тому позивач звергутися до суду з проханням надати дозвіл на виїзд малолітньої дитини ОСОБА_4 на постійне місце проживання за межі України та позбавити Відповідача батьківських справ, тому як жодного покладеного на нього зобов`язання він не виконує, а що саме страшніше, що він несе небезпеку життю позивача та життю дитини.

Дитина знаходиться на повному забезпечені позивачки, участі у вихованні Відповідач не приймає. Проживає позивач з дитиною у двох починаючи з народження дитини.

Окрім погроз, сварок, бійок Відповідач нічого не робить, чим травмує психіку дитини.

Відповідач покладених на нього зобов`язань не виконує, не бере участі у вихованні та догляді за дитиною не переймається, його фізичним, духовним та моральним розвитком, тільки іноді сплачує аліменти для того щоб його не притягнули до кримінальної відповідальності по несплаті аліментів.

Щодо доцільності позбавлення батьківських прав.

Позивач познайомилася з чоловіком з яким у них серйозні відносини, в нього гарні теплі відносини з її сином, вони постійно спілкуються. Даний чоловік відноситься до її сина як до рідної дитини.

Дитина не отримувала від Відповідача жодного подарунку на день народження.

Також всі питання щодо виховання вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Дитина знаходиться на повному її утриманні. Для розвитку своєї дитини, ОСОБА_1 прикладає всі свої зусилля та можливості. Вона повністю забезпечує його, намагається захистити, оберегти його від нервувань, страху коли з`являється Відповідач.

ОСОБА_4 відвідує заклад дошкільної освіти «Дитячий садок «Малятко» Ковалівської сільської ради, за харчування позивач сплачує справно, та відвідує кожні батьківські збори.

Згідно з п. 7Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007року «Про застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» факт ухилення від виховання може бути підтверджено наведеними доказами.

Також зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини батьком, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків.

Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

При цьому, згідно до приписів ч. 2-4 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Крім того, відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закон України «Про охорону дитинства»).

При цьому, як визначено ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь - якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.

Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини).

Відповідно до Принципів 4, 7 Декларації прав дитини, дитині мають належати права на здоровий ріст та розвиток, належне харчування, житло, розваги, медичне обслуговування, отримання освіти. Найкраще забезпечення інтересів дитини щодо її освіти та навчання має бути керівним принципом для батьків.

Декларація прав дитини зобов`язує держав - учасниць забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ч. 1 і ч. 2 ст. 3). Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18).

Отже, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від сосунків батьків між собою.

У відповідності до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 10 Конвенції держави - учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь - яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами.

Перелік документів та порядок перетину кордону визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 р. № 152.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, передбачається, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Виходячи з системного аналізу Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 р. № 152, кожній дитині, яка є громадянином України, оформлюється окремий паспорт, незалежно від віку.

Вирішуючи питання щодо надання дозволу позивачці на виїзд її дитині за кордон, суд враховує, що саме позивачка, як матір дитини, має переважне право перед іншими особами на особисте виховання і на самозахист своєї дитини, її вимоги в цій частині зводяться на отримання дозволу на виїзд її та дитини за кордон до Росії, де проживають її близькі родичі і вони не можуть бути позбавлені права на житло та підтримання родинних відносин з родичами, при тому що діючими Законами України такі обмеження на пересування громадян України в межах території України не передбачені.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний, духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Відповідно до п. 7 вище зазначеної Постанови, факт ухилення від виховання може бути підтверджено наведеними доказами.

Згідно зі ст. 18 Конвенції ООН про права дитини, батьки несуть відповідальність за виховання дитини, її інтереси повинні бути предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного Кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладання на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч.2 ст.157 СК України той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Згідно п. 2 ч.1 ст.164 Сімейного Кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема якщо він якщо вона, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Стан здоров`я матері малолітньої дитини задовільний, має змогу надавати матеріальну допомогу. Непрацездатних батьків, інших дітей, на утриманні не має.

Надавши оцінку доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку що відповідач дійсно самоусунувся від спілкування та виховання дитини, тривалий час, без поважних причин, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому позовні вимоги про надання дозволу на виїзд за кордон дитини та позбавлення батьківських прав є обґрунтованими, доведеними в судовому порядку та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись постановою пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав Із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду N 20 ( v0020700-08 ) від 19.12.2000, Законом України "Про охорону дитинства", ст. ст. 150, 157, 163-169, 180 СК України, ст. ст..12,13, 30, 78-80, 141, 223, 258 - 268, 280-283, 284, 352 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Надати дозвіл на виїзд неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за кордон України, на постійне місце проживання до Росії разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьківських прав відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судові витрати в сумі 1536 грн. 80коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду Полтавської області через Полтавський районний суд на протязі тридцяти днів з моменту проголошення, а учасниками, що не були присутні при його проголошенні у той же строк з моменту отримання копії рішення.

Головуючий: А.Г.Потетій