Справа №636/3772/20
Провадження №2/636/1847/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2020 року м. Чугуїв

Суддя Чугуївського міського суду Харківської області Дьоміна О.П., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Чугуївської державної нотаріальної контори, Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Печенізькому, Чугуївському районах та м. Чугуєву Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), третя особа ОСОБА_2 , про зняття арешту з об`єкту нерухомості, -

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_1 звернувся до Чугуївського міського суду Харківської області з позовом, в якому просить:

- зняти арешт з нерухомого майна, яке належить позивачу нежитлове приміщення, 1/2 частина магазину за адресою: АДРЕСА_1 , накладений на підставі ухвали Чугуївського міського суду Харківської області від 22.09.2008 року про забезпечення позову у справі №2-2166/08, реєстраційний номер обтяження 79830854;

- зняти арешт з нерухомого майна, яке належить позивачу нежитлове приміщення, 1/2 частина магазину за адресою: АДРЕСА_1 , накладений на підставі постанови ВДВС Чугуївського МРУЮ серії АА №725584 від 02.02.2009 року, реєстраційний номер обтяження 8418980.

Перевіривши матеріали позовної заяви суд приходить до наступного висновку.

Щодо позовних вимог про зняття арешту, накладеного на підставі постанови державного виконавця:

У частині 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Відповідно до п. 6 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Частиною 1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Згідно зі ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» зазначено, що в разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження.

У зв`язку із цим боржник не може пред`являти такий позов, оскільки у судовому процесі він є відповідачем та законом для нього встановлений інший порядок вирішення питання.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач обґрунтував свої вимоги тим, що накладення арешту на майно порушує його права, як власника майна, а тому на підставі ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» просив зняти арешт з належного йому майна.

Як зазначено позивачем у позові, підставою обтяження майна позивача є постанова АА №725584 від 02.02.2009 року, винесена державним виконавцем відділу ДВС Чугуївського МРУЮ в порядку виконання виконавчого провадження, в якому позивач є боржником.

Таким чином, враховуючи те, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

При цьому посилання позивача в позовній заяві на статтю 41 Конституції України, статті 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України щодо захисту права власності є безпідставними, оскільки за змістом поданої позовної заяви між сторонами немає спору про право власності (користування) на майно, на яке накладено арешт і таке право позивача ніким не оспорюється, тобто арешт майна не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби.

Дана правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 22.04.2020 року у справі №544/394/18.

Щодо позовних вимог про зняття арешту, накладеного на підставі ухвали суду про забезпечення позову:

З матеріалів позовної заяви вбачається, що ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 22.09.2008 року з метою забезпечення позову у справі №2-2166/08 накладено арешт на нежитлове приміщення - 1/2 частина магазину за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно положень ч. 1 та ч. 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Таким чином, забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Порядок скасування заходів забезпечення позову регулюється ст. 158 ЦПК України.

Так, відповідно до ч. 1 вказаної статті, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Частинами 7 та 8 ст. 158 ЦПК України встановлено, що у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає цивільну справу. При цьому із заявою про скасування заходів забезпечення позову (накладення арешту на майно або грошові кошти) може звернутись лише особа, щодо якої такі заходи забезпечення позову вжито, тобто сторона у справі чи третя особа, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору. Інша особа, яка вважає, що майно, на яке було накладено арешт у порядку забезпечення позову, належить їй, а не стороні у справі, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

В своїй позовній заяві ОСОБА_1 просить суд зняти арешт з нерухомого майна, власником якого він є, накладений на підставі ухвали Чугуївського міського суду Харківської області від 22.09.2008 року про забезпечення позову. Однак, такі вимоги можуть бути розглянуті в порядку ст. 158 ЦПК України. Тобто, позивачу необхідно обрати інший порядок захисту своїх прав, а саме шляхом звернення до суду з клопотанням про скасування заходів забезпечення позову.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, а також те, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту свого порушеного права, суд приходить до висновку про необхідність відмови у відкритті провадження у справі про зняття арешту з нерухомого майна.

Керуючись ст. ст. 158, 186, 353, 447-451 ЦПК України, суддя,

п о с т а н о в и л а:

У відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Чугуївської державної нотаріальної контори, Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Печенізькому, Чугуївському районах та м. Чугуєву Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), третя особа ОСОБА_2 , про зняття арешту з об`єкту нерухомості відмовити.

Роз`яснити позивачу необхідність звернення до суду із заявленими вимогами про зняття арешту, накладеного постановою державного виконавця - в порядку ст. ст. 447-449 розділу VII ЦПК України, а із заявленими вимогами про зняття арешту, накладеного на підставі ухвали суду про забезпечення позову в порядку ст. 158 ЦПК України.

Ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі надіслати позивачеві.

Ухвала суду першої інстанції може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя О.П. Дьоміна