Номер провадження 2/754/49/20
РІШЕННЯ

Іменем України

03 березня 2020 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

Головуючого - судді Галась І.А.,

при секретарі - Стеці Б.

за участі: представника позивача - ОСОБА_1

позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , 3-тя особа - Відділ реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києва про визнання батьківства, стягнення аліментів,

ВИРІШИВ:

Позивач, ОСОБА_2 звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з ОСОБА_3 , 3-тя особа - Відділ реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києва про визнання батьківства, стягнення аліментів.

Позовні вимоги обґрунтовано наступним.

Вона та відповідач мали з 2000 року до 2006 року дошлюбні стосунки - зустрічались як хлопець та дівчина. В цей час Відповідач приїжджав на її 18-річчя, вітав з днем народження. В листопаді 2005 року вона завагітніла і сповістила про це Відповідача. Вказує, що вони вирішили не укладати цивільний шлюб, а лише повінчатися. 27.01.2006 року відбулось весілля, але Відповідач наголошував, що відбудеться тільки вінчання, без укладення цивільного шлюбу. На момент вінчання та весілля строк вагітності складав 2,5 місяців.

Мотивуючі позовні вимоги Позивач вказала, що з 2006 року вони мали подружні стосунки, проживали разом. ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_4 . На підставі ч.1 ст. 135 СК України, вона зареєструвала сина на своє прізвище та отримала свідоцтво про народження. Зазначила, що Відповідач залишив свою сім`ю через непорозуміння та покинув свого сина в червні 2006 року та з того часу участь у вихованні дитини не приймав. На даний час не визнає свого батьківства.

Посилаючись на викладені обставини справи, Позивач просить суд: визнати ОСОБА_3 , батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; внести зміни до актового запису №2098 про народження ОСОБА_4 , зазначивши в графі Батько - ОСОБА_3 ; стягнути з ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання сина в розмірі ј частини всіх видів доходів відповідача.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21 листопада 2018 року відкрито провадження в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , 3-тя особа - Відділ реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києва про визнання батьківства. Призначено підготовче засідання по названій справі.

08 січня 2019 року Відповідач, скориставшись своїм процесуальним правом, в порядку статті 178 ЦПК України подав Відзив на позову заяву, в якому просив застосувати строк позовної давності та відмовити Позивачеві в задоволені позову в повному обсязі, мотивуючі наступним. Вказує, що з викладеними у позовній заяві твердженнями Позивача не погоджується, зазначає, що дійсно з 2000 року і до 2006 року вони зустрічались як хлопець та дівчина та він приїжджав на 18-річчя. Повідомляє, що в день коли Позивач повідомила йому про вагітність, наголосила на тому, що цивільний шлюб укладатись не буде у зв`язку з тим, що Позивач на той момент отримувала пенсію, у зв`язку з втратою годувальника, і у випаду укладення шлюб, вона, будучи студенткою Вінницького медичного університету, не буде її отримувати. Але через кілька років після того, як вони перестали спілкуватися, він дізнався, що основною метою не укладення між ними цивільного шлюбу було отримання Позивачем не тільки пенсії, але й державної допомоги на дитину як одинокій матері.

21.01.2006 року було весілля та вінчання. Завагітніла Позивач до весілля і на день весілля уже був значний строк вагітності (2,5 місяці). Вказав, що з моменту весілля вони дійсно з Позивачем проживали разом, але батьківства щодо сина Позивача - ОСОБА_4 він не визнає. Наголошує, що враховуючи також той факт і підтвердження Позивача, що дитина була зачата до шлюбу, а також те, що в період зачаття дитини ( в листопаді 2005 року ) Позивач знаходилася в м. Вінниця на навчанні, а він працював в м. Києві, вважає, що це ніяк не могло спричинити зачаття дитини, факт свого батьківства заперечує. ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_4 , матір`ю якого є Позивач, яка на момент народження дитини у зареєстрованому шлюбі з Відповідачем не перебувала, а відомості про батька в актовому записі про народження дитини були записані з її слів відповідно до ст. 135 СК України. Вказав, що 18.07.2018 року ним було отримано лист від 11.07.2018 року від імені ОСОБА_5 , але за підписом адвоката Юхименко Ю.Ю. з проханням сплачувати аліменти. 06.08.2018 року було відправлено відповідь на даний лист, в якому вказано про невизнання ним батьківства. Наголошував про позовну давність в один рік, та просить застосувати строк позовної давності до вимог заявлених позивачем в позовній заяві, посилаючись на ч. 2 ст. 129 СК України.

30 січня 2019 року Позивач, в порядку ЦПК України подала Відповідь на Відзив, в якому наголосила, що з висновками відповідача не погоджується, оскільки вони базуються на невірному тлумаченні норм Сімейного кодексу України. Так, статтею 20 СКУ передбачено, що до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених ч. 2 ст. 72, ч.2 ст. 129, ч.3 ст. 138, ч.3 ст. 139 цього Кодексу. Перелік випадків застосування строків позовної давності чітко визначений і розширеному тлумаченню не підлягає. Частина 2 ст. 129 СКУ являється спеціальною нормою, яка може бути застосована тільки до випадків, коли є спір про батьківство між чоловіком матері дитини та особою, яка вважає себе батьком дитини. Звертає увагу суду, що в даному випадку така норма не може бути застосована, оскільки спір стосується визнання батьківства, який пред`явлений матір`ю дитини на підставі статті 128 СКУ. Вважає, що відповідачем невірно застосовується нормативно-правова аргументація свого клопотання. Просить суд задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 05 липня 2019 року призначено по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , 3-тя особа - Відділ реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києва про визнання батьківствасудову генетичну експертизу.

11 листопада 2019 року надійшов Висновок експерта №103-283-2019 від 25 жовтня 2019 року.

03 грудня 2019 року Позивач подала заяву про збільшення позовних вимог, мотивуючи тим, що сину вже 13 років і весь цей час вона ростила, надавала моральну підтримку сину у всьому сама. Так, водила сина на гуртки розвитку, коли він був маленький, відвідували додаткові заняття, спортивні гуртки та все це було її тягарем. Відповідач не допомагав та не приймав участі в матеріальному забезпечені та не підтримував морально. Зазначає, що вона неодноразово зверталась до Відповідача з проханням надати хоч якусь матеріальну допомогу на протязі 201, 2016, 2017, 2018 років, однак Відповідач не допомагав. 11.07.2018 року вона вимушена була звернутись до Відповідача з проханням прийняти матеріальну участь в утриманні дитини та 06.08.2018 року, листом відповідач повідомив, що не визнає батьківство та не буде допомагати матеріально.

Посилаючись на викладене, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, Позивач просить суд: визнати ОСОБА_3 , батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; внести зміни до актового запису №2098 про народження ОСОБА_4 , зазначивши в графі Батько - ОСОБА_3 ; стягнути з ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання сина в розмірі ј частини всіх видів доходів відповідача, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімум для дитини відповідного віку, щомісячно; стягнути аліменти з Відповідача на утримання сина за минулий час, починаючи з 01.01.2015 року і до досягнення дитиною повноліття; стягнути з Відповідача на її користь судовий збір в розмірі 704,80 та витрати на проведення судово-генетичної експертизи 3310,30 грн.

26 грудня 2019 року Відповідач подав заперечення на заяву про збільшення позовних вимог, просив відмовити, посилаючись на її необґрунтованість, зазначив, що твердження Позивача про те, що вона неодноразово зверталась до нього з проханням про отримання матеріальної допомоги є неправдивими. В 2015 році він зателефонував до Позивача та запропонував допомогти матеріально, на що остання відмовилась. Твердження Позивача є надуманими, Позивач не вживала будь-яких заходів для отримання від нього матеріальної допомоги ні в усній, ні в письмовій формі.

В підготовчому судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позові, та просили їх задовольнити.

Відповідач в підготовчому судовому засіданні проти задоволення позову заперечував.

Представник 3-ї особи - Відділ реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києва, до судового засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без участі представника відповідно до фактичних обставин справи.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 03 березня 2020 року, яка внесена до Протоколу судового засідання, закрито підготовче судове засіданні по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , 3-тя особа - Відділ реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києва про визнання батьківства, стягнення аліментів. Призначено судове засідання.

В судовому засіданні Позивач вимоги позовної заяви підтримала повністю, просила задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити, посилаючись на те, що єдиним достовірним доказом батьківства відповідача щодо дитини є висновок судово-генетичної експертизи, який підтвердив, що Відповідач є батьком дитини та як батько дитини, зобов`язаний утримувати до досягнення дитиною повноліття.

Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, вимогу позову не визнав.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , суду повідомили, що Позивач зверталась на протязі 2015-2018 роках до Відповідача з проханням надавати матеріальну допомогу на утримання дитини, однак відповідач відмовлявся, матеріально не допомагав.

Суд, вислухавши та проаналізувавши пояснення позивач, відповідача та їх представників, показання свідків дослідивши докази наявні в матеріалах справи, встановив наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Частиною 3 статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 СК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками якого вказано: батько - ОСОБА_3 , мати - ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві від 15.08.2006 року, актовий запис № 2098 від 15.08.2006 року.

Згідно довідки Відділу реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції м. Києва від 26.08.2011 року, державна реєстрація народження дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була проведена відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України, яка передбачає, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові дитини записуються за її вказівкою.

Отже, підставою актового запису про народження дитини є заява її матері; запис про батька дитини вчинено відповідно до частини першої статті 135 СК України.

Відповідно до частини другої статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Визнання батьківства це волевиявлення особи, яка вважає себе батьком дитини. Однак одного волевиявлення особи щодо визнання себе батьком певної дитини недостатньо для настання правових наслідків. Необхідно також ще й волевиявлення матері дитини, яке полягає у вираженні згоди на те, щоб чоловік був записаний батьком її дитини. Саме тому вимагається подання до органів реєстрації актів цивільного стану спільної заяви матері дитини та чоловіка, який вважає себе батьком цієї дитини.

Визнання батьківства є констатацією факту біологічного батьківства особи, яка подала заяву до органів реєстрації актів цивільного стану, метою якого є підтвердження вже існуючого біологічного (кровного) споріднення між чоловіком, який визнає себе батьком, та дитиною.

Згідно ч.1 ст.128 СК України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

Відповідно до ч.2 ст.128 СК України, підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу.

Згідно ч.3 ст.128 СК України, позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття.

Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

Згідно ч. 4 ст. 128 СК України, позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану (далі - органи РАЦС) спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою: одним із батьків; особою котра вважає себе батьком; опікуном (піклувальником) дитини; іншою особою, на утриманні якої вона перебуває; самою дитиною, яка досягла повноліття.

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Отже, сімейне законодавство України не визначає будь-яких особливостей щодо предмета доказування у даній категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, а також інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі ст. 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути результат судово-генетичної експертизи.

Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).

Згідно Висновку експерта №103-283-2019, молекулярно-генетичним дослідженням встановлено: вірогідність дослідження біологічного батьківства ОСОБА_3 відносно ОСОБА_4 складає величину не менше ніж 99,99%. Таким чином, Hummel K at all «Biostatistische Abstammugsbegutachung mit blutgruppen befunden» Stuttgart, 1971., біологічне батьківство ОСОБА_3 відносно ОСОБА_4 практично доведено.

Вказані докази суд приймає до уваги, так як вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані в порядку встановленому законом.

Враховуючи те, що вірогідність підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_3 відносно ОСОБА_4 складає величину не менше 99,99%, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання батьківства підлягають задоволенню.

Суд, не бере до уваги доводи відповідача про те, що він не може бути батьком ОСОБА_4 , у зв`язку з тим, що в період зачаття дитини Позивач знаходилася в м. Вінниця на навчанні, а він працював в м. Києві. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У судовому засіданні судом надавалась можливість Відповідачу подати докази своїх заперечень. Незважаючи на такі обставини, Відповідач будь-яких доказів, які позбавляли б його бути батьком ОСОБА_4 , до суду не подав.

Заява Відповідача про застосування до правовідносин позовної давності та відмову в позові, у зв`язку з її пропуском задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

У ст. 129 СК України зазначено, що особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства. До вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство.

Положення даної статті застосовуються при зверненні позивача до суду з позовом про визнання батьківства в тому випадку, якщо дитина народжена жінкою, яка перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, та який записаний батьком дитини.

Судом встановлено,що мати дитини на момент зачаття та народження дитини у шлюбі не перебувала, відомості про батька дитини записані зі слів матері дитини, відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, а тому строки позовної давності, визначені в ст. 129 СК України, до цих правовідносин не застосовуються.

Відповідно до ч.1 ст. 20 СК України, до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139цього Кодексу.

Таким чином, до цих правовідносин позовна давність не застосовується.

Відповідно до п. п. 20 п. 1 Розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/2 з відповідними змінами, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану.

Відповідно до п.2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 96/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 р. за N 55/18793, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану, є підставою для внесення відповідних змін до актового запису.

За положеннями ст. 134 СК України на підставі заяви осіб, зазначених у статтях 126, 127 СК України або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до Книги реєстрації народжень та видає нове Свідоцтво про народження.

За таких обставин, з урахуванням викладеного, зважаючи на зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про доцільність задоволення вимог позивача щодо визнання батьківства в повному обсязі.

Вирішуючи позовну вимогу про стягнення аліментів, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Згідно ч.1 ст.122 Сімейного Кодексу України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя.

Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Частиною 1 ст.182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Частиною 3 ст. 182 СК України визначено, що мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів

У відповідності до положень ч.1,2 ст.3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Крім того, відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Щодо розміру аліментів, то суд виходить з наступного.

Суд враховує, що обов`язок по доказуванню позовних вимог, їх розміру, та по доказуванню тих обставин, на які позивач посилається в обґрунтування позовних вимог, покладається саме на позивача, і не може перекладатись на відповідача обов`язок по спростуванню доводів позивача. Доказів щодо майнового стану та доходів відповідача позивач не надав.

У відповідності до ч.7 ст.81 ЦПК України суд позбавлений можливості самостійно збирати докази.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Стягнення аліментів у частці заробітку (доходу) батька, матері має ціль найбільш повно захищати інтереси дитини, забезпечити їй не тільки необхідні кошти для існування, але і зберегти по можливості той рівень життя, який дитина мала при сумісному проживанні з обома батьками.

Згідно обраного позивачем виду аліментів, аліменти призначаються у частці від доходу, що відповідає вимогам СК України. Щодо розміру аліментів, то суд виходить з наступного.

Суд вважає, що розмір аліментів на дитину не повинен суперечити розміру визначеному законодавством (ст.183 СК України), а тому розмір аліментів повинен складати ј частину заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідач перебуває в працездатному віці, належних та допустимих доказів про обтяження турботами щодо утримання інших осіб не надано, являючись батьком малолітньої дитини, зобов`язаний утримувати його до повноліття. Відповідач повинен у відповідності до вимог закону утримувати дитину, відчувати відповідальність за неї, забезпечувати її добрі умови для проживання та виховання, у тому числі, забезпечувати матеріально.

Суд враховує положення закону щодо гарантованого і рекомендованого мінімального розміру аліментів, і виходить з того, що вказаний рекомендований розмір аліментів є мінімальним, і не є поняттям, обмежуючим розмір аліментів, при умові, що батько дитини має матеріальну можливість сплачувати аліменти у більшому розмірі. Суд дійшов висновку, що відповідач має достатній дохід, і може сплачувати аліменти в розмірі ј частини свого доходу. Стягнення аліментів у такому розмірі відповідатиме вимогам закону та в першу чергу інтересам дитини, не порушить прав сторін.

Підстав для звільнення відповідача від обов`язку утримувати дитину, передбачених ст.188 СК, не встановлено.

Згідно ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім`я кого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням.

Відповідно до вимог ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Відповідно до ст.79 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

При вирішенні позовних вимог про стягнення аліментів за минулий час, суд виходить з такого.

За вимогами ч.2 ст.191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки.

При цьому, ухилення може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені йому листи та інші подібні дії.

Отже, обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачкою вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

Згідно з постановою Верховного Суду від 06.08.2018 року по справі №748/2340/17 аналіз статті 191 СК України свідчить, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: (а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; (б) ухилення відповідача від надання утримання дитині.

Встановивши, що позивачем не доведено, що ним вживались заходи, щодо одержання аліментів, але він не зміг їх отримати у зв`язку з ухиленням відповідачів від їх сплати, суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Глава 15 Сімейного кодексу України передбачає ряд самостійних способів отримання аліментів: за рішенням суду (ч.3 ст. 181 Сімейного кодексу України), за ініціативою платника чи одержувача (ст. 187 Сімейного кодексу України, шляхом подачі відповідних заяв за місцем роботи заявника), за договором між батьками про сплату аліментів на дитину (ст. 189 Сімейного кодексу України, при цьому, такий договір підлягає укладенню в письмовій формі та нотаріальному посвідченню, тому факт його укладення не може підтверджуватись показаннями свідків).

За такого, для підтвердження вжиття позивачем відповідних заходів він для вирішення питання про стягнення з відповідача аліментів за минулий час має надати належні достатні та допустимі докази про вжиття будь-яких заходів, спрямованих на отримання від відповідача аліментів одним з описаних вище способів та докази того, що такі заходи не принесли результату у зв`язку з ухиленням відповідача від надання утримання дитині.

В протилежному випадку - позов не може бути задоволений.

Позивачем не надано суду вказаних вище доказів щодо дійсної наявності описаних вище обставин.

Відповідно до ч.3 ст.12 та ч.ч.1,3 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Позивачкою не надано належних і допустимих доказів того, що відповідач приховує дійсний розмір своїх доходів і нею вживались відповідні заходи щодо одержання аліментів з відповідача, а останній ухилявся від їх сплати, тому позовні вимоги позивачки в цій частині, слід залишити без задоволення.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Показання свідків суд не бере до уваги, оскільки вони є близькими родичами, а саме є матір`ю Позивача та братом Позивача . Такі показання є поверхневими.

Крім того, слід зауважити, що ставлячи питання про стягнення аліментів за минулий час, позивач в позові має вказувати конкретну суму, про стягнення якої він просить та яка має ґрунтуватись на відповідних розрахунках та доказах, оскільки стягнення аліментів за минулий час не є періодичними платежами (бо період їх нарахування вже сплив), крім того, у відповідності до ч.3 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, втрати годувальника тощо може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі. За такого виконавчий лист про присудження аліментів за минулий час шляхом стягнення періодичних платежів не може бути прийнятий до виконання, оскільки період їх стягнення вже минув.

Втім, Позивачем не надано суду достатніх доказів на підтвердження його доводів. Правових підстав для задоволення позовних вимог у суду немає. За такого, вимоги про стягнення аліментів за минулий час мають містити конкретну суму, про стягнення якої ставиться питання, а не лише частку від доходу, як про те просить позивач в даному позові.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність частково задоволення позову.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, з позивача на користь відповідачки слід стягнути понесені позивачкою витрати по салаті судового збору, в сумі 704,80 грн. та а витрати, пов`язані з проведенням судово-генетичної експертизи в сумі 3310,35 грн.

Керуючись ст.ст.2,3,81,89,263,264,265,268,352,354,355ЦПК України, ст.ст.125-128,135,180-182,191 СК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , 3-тя особа - Відділ реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києва про визнання батьківства, стягнення аліментів задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 (громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженець с. Бабин, Іллінецького району Вінницької області, ІНН НОМЕР_2 ) батьком ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Внести зміни до актового запису № 2098 про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві зазначивши батьком ОСОБА_3 .

Стягнути з ОСОБА_3 (громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженець с. Бабин, Іллінецького району Вінницької області, ІНН НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженка м. Києва, ІНН НОМЕР_3 ) аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку починаючи з 20.11.2018 року і до досягнення дитиною відповідного віку.

В задоволенні інших вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженець с. Бабин, Іллінецького району Вінницької області, ІНН НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженка м. Києва, ІНН НОМЕР_3 ) судовий витрати в розмірі 4015 гривень 15 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлений протягом 12.03.2020 року.

Головуючий: