ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2020 року м.Суми

Справа №581/278/20

Номер провадження 22-ц/816/1504/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Хвостика С. Г.

розглянув у приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку письмового провадження апеляційні скарги Державної казначейської служби України та ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Собиною Павлом Миколайовичем

на рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 01 червня 2020 року, ухвалене у складі судді Сізова Д.В., в приміщенні Липоводолинського районного суду Сумської області, повний текст судового рішення складено 02 червня 2020 року,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2020 року представник позивача адвокат Собина П.М. звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, прокуратури Сумської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури.

Свої вимоги мотивує тим, що позивачу 26.06.2018 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.191 КК України, а саме в розтраті чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем. 27.06.2018 року стосовно нього був складений обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000044.

Вироком Липоводолинського районного суду Сумської області від 12 жовтня 2018 року ОСОБА_1 визнано невинуватим та виправдано у зв`язку з недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення. Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 21 травня 2019 року вирок залишено без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Постановою Верховного Суду від 22 січня 2020 року касаційну скаргу залишено без задоволення, ухвалу Полтавського апеляційного суду без змін.

Так, позивач піддався кримінальному переслідуванню з 26.06.2018 року по 22.01.2020 року, доки виправдувальний вирок, що набрав законної сили, був переглянутий Верховний Судом, і в результаті незаконного притягнення до кримінальної відповідальності переніс моральні страждання. Просить стягнути на користь ОСОБА_1 з Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України моральну шкоду в розмірі 150 000 гривень.

Липоводолинський районний суд Сумської області від 01 червня 2020 року позов задовольнив частково.

Стягнув з Держави Україна на користь ОСОБА_1 51166 грн відшкодування моральної шкоди.

Судовий збір у розмірі 840 грн 80 коп. відніс на рахунок держави.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України, посилаючись на необґрунтованість рішення суду у зв`язку з неправильною оцінкою наданих доказів та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

У доводах апеляційної скарги зазначає, що у позовній заяві відсутні посилання на стан здоров`я позивача, тяжкість, чи зазнавав він вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, чи потрібен йому час та зусилля для відновлення попереднього стану. Стверджує, що позивач в обґрунтування розміру моральної шкоди не посилається на жодний доказ щодо підтвердження факту душевних страждань, а компенсація моральної шкоди не повинна стати засобом безпідставного збагачення. Крім того, вказує на помилковий висновок суду про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди з Держави Україна.

В апеляційній скарзі представник позивача адвокат Собина П.М., посилаючись на те, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині визначення відшкодування в розмірі 51166 гривень та змінити рішення в цій частині, виклавши: «Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 68641 гривень».

У доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції неправомірно не взяв до уваги період часу, коли справа перебувала на розгляді Верховного Суду, адже страждання позивача зупинились лише на деякий час, хвилювання та нервові зриви повернулися та не полишали позивача до моменту отримання постанови Верховного Суду від 22.01.2020 року. Стверджує, що при обрахуванні розміру відшкодування моральної шкоди слід врахувати ще 3 місяці 21 день із моменту відкриття касаційного провадження (01.10.2019 року) до 22.01.2020 року, коли Верховним Судом залишено без змін ухвалу Полтавського апеляційного суду. Саме тому розмір відшкодування на користь позивача повинен становити не менше 68641 гривні.

Від прокуратури Сумської області надійшов відзив на апеляційну скаргу представника позивача адвоката Собини П.М., в якому, посилаючись на правильне встановлення фактичних обставин справи та надання їм належної правової оцінки, просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що саме надання особі статусу виправданого зумовлює появу у такої особи певних прав, зокрема і виникнення права на відшкодування завданої шкоди. При визначенні розміру відшкодування, суд виходив з розміру мінімальної заробітної плати станом на день розгляду справи та врахував період з моменту повідомлення позивачеві про підозру у вчиненні кримінального правопорушення 26 червня 2018 року, до моменту набрання вироком законної сили 21 травня 2019 року, тобто період тривалістю 10 місяців 25 днів.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивачу 26.06.2018 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.191 КК України, а саме в розтраті чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем (а.с. 36-39). 27.06.2018 року стосовно нього був складений обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000044 (а.с. 40-42).

Вироком Липоводолинського районного суду Сумської області від 12 жовтня 2018 року ОСОБА_1 визнано невинуватим та виправдано у зв`язку з недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення (а. с. 43-47). Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 21 травня 2019 року вирок залишено без змін, апеляційну скаргу без задоволення (а.с. 48-51). Постановою Верховного Суду від 22 січня 2020 року касаційну скаргу залишено без задоволення, ухвалу Полтавського апеляційного суду без змін (а. с. 52-56).

Згідно зі статтею 19 Конституції України від 28.06.1996 №254к/96-ВР органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 № 435-IV (далі ЦК України), відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 № 266/94-ВР (стаття 1 зазначеного Закону).

Пунктом 1 статті 2 цього Закону встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених ним, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Пунктом 5 статті 3 цього ж Закону встановлено, що громадянинові відшкодовується (повертається) моральна шкода.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, можуть свідчить про заподіяння моральної шкоди. Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Такий висновок зробив Верховний Суд в постанові від 24 березня 2020 року № 818/607/17.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції та бере до уваги доводи позивача про причинно-наслідковий зв`язок між його незаконним кримінальним переслідуванням як підозрюваного та обвинуваченого у кримінальному провадженні та перенесеними ним моральними стражданнями. Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України щодо відсутності доказів на підтвердження завданої моральної шкоди позивачу є необґрунтованими, оскільки спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Частиною 3 статті 13 цього ж Закону встановлено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Зазначене узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі N 686/23731/15-ц (провадження N 14-298цс18). Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку про те, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги позивача щодо врахування періоду розгляду касаційної скарги прокурора на виправдувальний вирок при визначенні розміру моральної шкоди з огляду на наступне.

У рішенні від 27 жовтня 1999 року N 9-рп/99 у справі N 1-15/99 Конституційний Суд України вказав, що притягнення до відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчинені злочину.

Згідно з пунктом 14 частини першої статті 3 Кримінально процесуального кодексу України від 13.02.2012 № 4651-VI (далі - КПК України) притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до частини першої статті 43 КПК України виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 532 КПК України вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок чи ухвала суду, ухвала слідчого судді не набрала законної сили. Судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановивши обставини справи, здійснивши системний аналіз правових норм, що регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивачу було заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої згідно з положеннями Закону № 266/94-ВР він набув саме на підставі виправдувального вироку суду.

При цьому суд обґрунтовано виходив з того, що моральну шкоду необхідно визначати, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на час розгляду справи, за кожен місяць перебування під слідством і судом, - у даному випадку, починаючи з часу повідомлення про підозру до набрання виправдувальним вироком законної сили.

Погоджуючись з розміром присудженої судом першої інстанції моральної шкоди на користь позивача, в той же час колегія суддів вважає, що суд помилково стягнув її з Держави Україна.

Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року N 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі N 910/23967/16 (провадження N 12-110гс18)).

Отже, враховуючи вищенаведені положення норм матеріального права, на підставі ч. 4 ст. 376 ЦПК України резолютивна частина рішення суду першої інстанції підлягає зміні зі стягненням моральної шкоди на користь позивача з Державного бюджету України, а не з Держави Україна, як зазначив суд першої інстанції.

Відповідно до положень п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відносяться до малозначних справ.

Враховуючи ціна позову, дана справа є малозначною, а тому касаційному оскарженню відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 4; 381-382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Державної казначейської служби України та ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Собиною Павлом Миколайовичем задовольнити частково.

Рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 01 червня 2020 рокузмінити, виклавши другий абзац його резолютивної частини у такій редакції:

«Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 51166 гривень відшкодування моральної шкоди».

В іншій частині рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 01 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: Т.А. Левченко

Судді : В.І. Криворотенко

С.Г.Хвостик