РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

"02" березня 2020 р. 145/1747/19 2/145/195/2020 Тиврівський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого Кіосак Н. О.

за участю секретаря Крикливої М.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, в якій вказує, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.11.2018 р. серії ННР № 880382 вона є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 . Її право власності зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 02.11.2018 р. В неї виникла необхідність відчужити даний будинок, однак виявилося, що за даною адресою зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Реєстрація відповідачів у вказаному будинку перешкоджає їй повноцінно розпоряджатися даним будинком, оскільки ніхто не хоче його купувати через реєстрацію у ньому відповідачів, які були наймачами житла попередніх власників, у яких її покійний чоловік придбав будинок. Попередні власники про неможливість зняти відповідачів з реєстрації місця проживання зі адресою: АДРЕСА_1 під час посвідчення договору купівлі-продажу нічого не повідомили. Згодом (вже після смерті чоловіка) стало відомо, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишились зареєстрованими за вказаною адресою.

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у даному будинку ІНФОРМАЦІЯ_1 ., а відповідач ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_2 . Однак фактично вони не проживають за вказаною адресою ( АДРЕСА_1 ) з 2000 року.

Скасувати реєстрацію відповідачів в іншому порядку немає можливості, оскільки невідомо, де вони проживають, чи бажають змінити реєстрацію свого місця проживання добровільно і чи не претендують на їх право на користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 . Зв`язок з попередніми власниками втрачено.

З часу, коли відповідачі припинили проживати у даному будинку пройшло 19 років, а тому вони є такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

Нею не було подано іншого позову до цих же відповідачів, з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 такими, що втратили право на користуванням житлом за адресою : АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримала повністю, просить його задоволити з підстав, викладених у заяві.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання двічі (27.11.2019 та 02.03.2020 року) в судові засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений у встановленому законом порядку, за місцем реєстрації, своєчасно, що стверджується відомостями про місце реєстрації від 24.10.2019 року № 13/22250, № 13/22251, повідомленнями виконавчого комітету Тростянецької сільської ради № 02/10-390 та № 02/10-391 від 19.11.2019 та повернутими поштовими конвертами з відмітками «адресат не проживає», «адресат відсутній» з судовими повістками на 27.11.19 та 02.03.2020 року. Заяви про відкладення розгляду справи, про слухання справи у його відсутності до суду не надходило.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст.128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Відповідно до п. 8 ч. 4 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Виходячи з положень ст. 128 ЦПК України суд вважає, що відповідач повідомлений про розгляд справи.

За таких обставин у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд розглянув справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження на підставі наявних в ній доказів, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку вирішення спору.

Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов слід задоволити виходячи з наступного.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.11.2018 року серії ННР 880382 ОСОБА_1 є власником житлового будинку, по АДРЕСА_1 .

Згідно акту обстеження місця проживання від 15.10.2019 року відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані в даному будинку, але протягом 19 років не проживають.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-709цс16, зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь - яких усунень свого порушеного права від будь - яких осіб будь - яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України Верховний Суд України дійшов висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

За таких обставин, зважаючи на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 понад дев`ятнадцять років в належному позивачу житловому будинку не проживають, беручи до уваги те, що вони не оплачують комунальні послуги, не несуть витрат по утриманню будинку та не приймають участь у спільному побуті та враховуючи вищезазначену правову позицію ВСУ, позов підлягає до задоволення.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття особи з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Доказів на спростування позову не надано.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 263-265, 280-282 ЦПК України, ст.ст.16, 383, 391, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

ухвалив:

Позов задоволити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такими, що втратили право на користуванням житлом за адресою: АДРЕСА_1 .

Заява про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачами до Тиврівського районного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня отримання копії рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду через Тиврівський районний суд протягом тридцяти днів з дня складання рішення в повному обсязі, тобто з 12.03.2020 року.

Учасник справи, якому заочне рішення не було вручене у день його складання або проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга на рішення суду буде подано протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного судового рішення.

Суддя Кіосак Н. О.