Справа № 756/2677/18 Головуючий 1 інстанція- Луценко О.М.
Провадження № 22-ц/824/7344/2020 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

24 вересня 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М, Мережко М.В.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м.Києва від 17 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позикив частині поруки,-

в с т а н о в и в:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувсядо суду із вказаним позовом,який мотивував тим, що 06 липня 2012 року між ним, Державним підприємством «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики відповідно до якого державне підприємство передало у власність ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 3 мільйони грн. строком на 5 років для придбання позичальником квартири, а ОСОБА_2 зобов`язався використати позику за цільовим призначенням та повернути у строк до 06 липня 2017 року.

Вказував, що виконання зобов`язання за цим договором позики було забезпечено його порукою (п.п.3.1-3.4. договору позики), за умовами якої він поручився перед Державним підприємством «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів» за виконання позичальником обов`язку по поверненню коштів в повному обсязі. При підписанні договору він вважав, що лише погоджується в майбутньому укласти договір поруки, а також те, що він буде фінансово спроможний погасити позику достроково протягом півроку, продавши квартиру у м.Донецьк. Посилався, що при укладенні договору він діяв під впливом обману з боку відповідача ОСОБА_2 , який умисно увів його в оману щодо правової природи правочину та його прав і обов`язків за цим договором, в тому числі своєї платоспроможності, які мають істотне значення і могли перешкодити підписанню договору. Як пізніше виявилося позичальник ОСОБА_2 взагалі не збирався продавати квартиру у м.Донецьку і не продав її дотепер, а при укладенні догвоору умисно увів його в оману щодо цієї обставини.

У зв`язку з наведеним просив визнати недійсним договрі позики в частині договору

- 2 -

поруки (розділ 3 договору позики), укладений 06 липня 2012 року між ДП «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 17 січня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким його вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та їх недоведеність, порушення судом норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права. Скарга мотивована тим, що з огляду на визнання ОСОБА_2 позову суд не постановив ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову та не дав даному факту правової оцінки у рішенні суду. Задоволивши клопотання позивача про допит свідків, суд не постановив про це ухвалу та не викликав останніх для допиту, що свідчить про неповне з`ясування судом обставин справи. Постановивши ухвалу про відкриття спрощеного позовного провадження, суд розглянув справу в порядку загального позовного провадження. Описова частина судового рішення не відповідає матеріалам справи та протоколу судового засідання від 17 січня 2020 року, щодо участі у судовому засіданні відповідачів. Суд застосував до спірних правовідносин ст.1054 ЦК України, яка регулює правовідносиин за кредитним договором, в той час, як предметом спору є договір позики (ст.1046 ЦК України). Суд не врахував, що договір позики був підписаний за відсутності представника позикодавця і, підписуючи договір, позивач не був ознайомлений із його умовами, бо йому надано було лише 2 сторінку. Факт уведення в оману підтверджено ОСОБА_2 .

Відповідач ДП «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів» подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року, встановлений ст.371 ЦПК України строк розгляду апеляційних скарг продовжено на строк дії такого карантину. Водночас Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого КМ України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 18 червня 2020 року, встановлені попереднім законом строки закінчуються через 20 днів після набарання чинності цим законом, який набрав чинності 17 липня 2020 року.

Отже, 06 серпня 2020 року строк на який продовжено розгляд апеляційної скарги закінчив перебіг.

В суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_1 адвокат Артеменко Н.М. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримала, просила задоволити та скасувати рішення Оболонського районного суду м.Києва як незаконне.

Відповідач ОСОБА_2 подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, апеляційну скаргу визнав.

Відповідач ДП «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів» належним чином повідомлений про час розгляду справи, що стверджується рекомендованим повідомленням

- 3 -

про вручення судової повістки, до суду не з`явився, причин неявки не повідомив, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом встановлено, що 06 липня 2012 року між Державним підприємством «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів» як позикодавцем, ОСОБА_2 як позичальником і ОСОБА_3 як поручителем було укладено договір безпроцентної цільової позики, за умовами якого державне підприємство передало у власність ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 3000000 грн. строком на 5 років для придбання позичальником квартири, а ОСОБА_2 зобов`язався використати позику за цільовим призначенням та повернути у строк до 06 липня 2017 року.

16 липня 2012 року відповідно до видаткового ордеру № 1286 державне підприємство видало ОСОБА_2 кошти у розмірі 3000000 грн.

Розділ 3 договору позики містить умови щодо забезпечення виконання зобов`язання, згідно яких поручитель поручається перед позикодавцем за виконання позичальником обов`язку по поверненню коштів в повному обсязі, а строк дії догвоору поруки відповідає строк дії забезпеченого догвоору позики.

Також судом встановлено, що позивач був ознайомлений зі всіма істотними умовами договору позики, що підтверджується його підписом у договорі, тобто позивач фактично погодився з умовами договору і підтвердив намір на подальше виконання його умов.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання договору позики в частині умов поруки недійсним як укладеного внаслідок обману суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки недоведеністю позовних вимог.

При цьому суд виходив із того, що на момент укладення договору позики з умовами його поруки позивач розумів який саме договір укладається і його волевиявлення було усвідомленим. Зокрема, позивач був ознайомлений зі всіма істотними умовами договору позики, що підтверджується його підписом у договорі, тобто позивач фактично погодився з умовами договору і фактично підтвердив намір на подальше виконання його умов. Окрім того, позивач не надав доказів введення його в оману з боку відповідача ОСОБА_2 щодо природи правочину.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.ст.1046, 1049 ЦК України, згідно яких за договором позики позикодавець

- 4 -

передає позичальнику у власність гроші, а позичальник зобов'язується повернути таку ж суму в обумовлений догором позики термін.

Відповідно до приписів ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитром боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно положень ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору (ст.627 ЦК України).

Згідно ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За положеннями ч. 1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно ч.1 ст.229 ЦК України істотне значення мають обставини щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

З огляду на вимоги закону та встановлені у справі обставини, суд вірно відмовив у задоволенні позову з огляду на недоведеність уведення поизвача в оману з боку відповідача ОСОБА_2 щодо природи правочину та його платоспроможності.

Доводи апеляційної скарги про наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного позивачем договору поруки як укладеного ним внаслідок обману з боку ОСОБА_2 , що останній підтвердив суду необгрунтовані.

Так, позивачем заявлені вимоги про визнання недійсним оспорюваного договору в частині поруки на підставі ст.230 ЦК України як вчиненого внаслідок обману, який полягає у тому, що при підписанні договору позивач вважав, що лише погоджується в майбутньому укласти договір поруки, а також те, що позичальник ОСОБА_2 буде фінансово спроможний погасити позику достроково протягом півроку, продавши квартиру у м.Донецьк. При укладенні договору він діяв під впливом обману з боку відповідача ОСОБА_2 , який умисно увів його в оману щодо правової природи правочину та його прав і обов`язків за цим договором, в тому числі своєї платоспроможності, які мають істотне значення і могли перешкодити підписанню договору. Як пізніше виявилося позичальник ОСОБА_2 взагалі не збирався продавати квартиру у м.Донецьку і не продав її дотепер, а при укладенні договору умисно увів його в оману щодо цієї обставини.

Тлумачення ст.230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне

- 5 -

значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абз.2 ч.1 ст.229 ЦК України).

Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно, під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб.

Встановлення у недобросовісної сторони наявності умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14, де вказано, що обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 14 березня 2019 року по справі № 755/3903/17 та у постанові від 10 квітня 2020 року у справі № 2-259/07ю

Згідно ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень

Судом встановлено, що укладений між відповідачами договір позики не містить умов щодо якихось особливостей погашення позики за рахунок квартири позичальника у м.Донецьку.

Відхилючи даний довід колегія суддів враховує, що згідно ч.1 ст.229 ЦК України помилка щодо мотивів правочину не має істотного згначення.

В даному випадку позивач наводить підстави щодо фінансової спроможності позичальника ОСОБА_2 погасити позику достроково протягом півроку, продавши квартиру у м.Донецьку, які спонукали його укласти договір, стосуються мотивів укладення ним договору поруки, а тому правового значення не мають.

Отже, обставини, які наводить позивач щодо майнового стану (платоспроможності) позичальника та його обіцянки погасити позику з коштів від продажу квартири у м.Донецьку, не є істостними у розумінні ст.229 ЦК України, а відтак не є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Посилання в апеляційнй скарзі на уведення позичальником в оману позивача щодо парвової природи правочину не відповідають дійсності та не знайшли свого підтвердження жодним доказом. Зміст договору позики як і положення щодо поруки є чіткими,

- 6 -

зрозумілими, доступними та не викликають нерозуміння чи двозначного тлумачення.

Це ж стосується доводів скарги про те, що позивач підписав лише останній аркуш договору, які недоведені.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що при ухваленні рішення суд допустив порушення норм процесуального права, що виразилося у тому, що з огляду на визнання ОСОБА_2 позову не постановив ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову, а також, що постановивши ухвалу про відкриття спрощеного позовного провадження, суд розглянув справу в порядку загального позовного провадження.

Проте відповідно до ч.2 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни судового рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Аналогічні роз`яснення містить п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», згідно якого порушення або неправильне застосування норм процесуального права можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення, якщо таке порушення призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, порушення вимог ст.59 ЦПК щодо допустимості засобів доказування, необґрунтована відмова суду в задоволенні клопотання осіб, які беруть участь у справі, у дослідженні доказів (ст.60 ЦПК), порушення вимог ст.215ЦПК щодо змісту рішення суду тощо.

Наведені скаржником ОСОБА_1 в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду щодо відсутності передбачених законом підстав для визнання оспорюваного ним правочину недійсним.

Це ж стосується посилань у скарзі на розгляд справи в порядку загального позовного провадження за нявності ухвали про відкриття спрощеного позовного провадження, що не призвело до порушення чи утиску прав позивача, як і не призвело до неправильного вирішення справи.

Доводи скарги про наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного позивачем правочину з огляду на визнання його позову відповідачем ОСОБА_2 суперечать приписам процесуального закону.

Так згідноположень ч.1 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Аналіз змісту даних норм дає підстави для висновку, що визнання відповідачем позову має бути мотивованим та зрозумілим, а якщо у справі є кілька відповідачів, то визнати позов мають усі відповідачі. Це по-перше. І по-друге, таке визнання позову не повинно суперечити закону або порушувати права, свободи чи інтереси інших осіб.

У даній справі є два відповідачі, з яких позовні вимоги ОСОБА_1 визнав лише один - ОСОБА_2 . Інший відповідач ДП «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів» позов ОСОБА_1 не визнав. Окрім того, подав до суду першої інстанції заперечення проти визнання позову, вказавши, що таке порушує його права як позикодавця, які витікають із укладеного між відповідачами договору позики.

За таких обставин, суд першої інстанції вірно не взяв до уваги визнання відповідачем

- 7 -

ОСОБА_2 позову як підставу для задоволення вимог ОСОБА_1 .

Колегія суддів відхиляє як необгрунтовані доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права, що виразилося у задоволенні клопотання позивача про допит свідків, проте суд не викликав останніх для допиту, що свідчить про неповне з`ясування судом обставин справи.

Як вбачається з матеріалів справи в судовому засіданні 21 травня 2018 року суд протокольно постановленою ухвалою задоволив клопотання про допит свідків, яке було заявлено стороною позивача. Однак позивач не забезпечив їх явку у судове засідання 17 січня 2020 року. При цьому з протоколу судового засідання 17 січня 2020 року вбачається, що представник позивача Артеменко Н.М. не заперечувала проти розгляду справи у відсутність свідків та проти закінчення з`ясування обстаивнн справи, клопотання про відкладення розгляду чи перерву для витклику свідків не заявляла, що у свою чергу свідчить про безпідстаність таких доводів.

Відхиляючи дані доводи, колегія суддів в тому числі враховує положення ч.1 ст.218 ЦК України, згідно якої заперечення однією із сторін факту вчинення правочинуоспорювання його окремих частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Посилання у скарзі на те, що описова частина судового рішення не відповідає матеріалам справи та протоколу судового засідання від 17 січня 2020 року, щодо участі у судовому засіданні відповідачів не є підставою для його скасування, а є підставою для виправлення описки.

Водночас доводи апеляційної скарги щодо помилковості застосування судом до спірнихправовідносин ст.1054 ЦК України, яка регулює правовідносиниза кредитним договором, в той час, як предметом спору є договір позики, дають підстави для висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в цій частині ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Встановлено, що правовідносини між сторонами виникли на підставі договору позики, який регулюється ст.ст.1046-1053 ЦК України. Відповідно застосуванню підлягала ст.1046 ЦК України, яка визначає зміст та істостні умови договору позики.

Водночас колегія суддів вважає, що застосування судом закону (ст.1054 ЦК України), який не пов`язаний і не регулює спірних правовідносин не призвело до неправильного вирішення справи.

Предметом спору в даній справі фактично є договір поруки, який є частиною договору позики, укладеного між сторонами, зміст якого врегульовано ст.ст.553, 554 ЦК України.

Вирішуючи спір суд вірно застосував положення вказаних норм, пославшись на них у рішенні, а також приписи ст.ст.626,-629, 638 ЦК України, щодо змісту та моменту укладення договору.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У відповідності до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати

- 8 -

доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржене рішення суду першої інстанції в мотивувальній частині змінити, виключивши з неї посилання суду на положення ст.1054 ЦК України, з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.

Оскільки апеляційний суд змінює частково судове рішення, але виключно у частині мотивів його прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

В іншій частині рішення Оболонського районного суду м.Києва від 17 січня 2020 рокуслід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Оболонського районного суду м.Києва від 17 січня 2020 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Оболонського районного суду м.Києва від 17 січня 2020 рокуслід залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: