Постанова

Іменем України

24 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 761/41876/18

провадження № 61-21743св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - приватне підприємство «ЛЕКС»;

відповідач - ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

третя особа - служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 вересня 2019 року у складі судді Осаулова А. А. та постанову Київського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Саліхова В. В., Шахової О. В., Головачова Я. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2018 року приватне підприємство «ЛЕКС» (далі - ПП «ЛЕКС») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, у якому просило суд виселити відповідачів із двокімнатної квартири, загальною площею 203,2 кв. м, житловою площею 169,3 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та стягнути судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у провадженні господарського суду Київської області перебуває справа № Б/183-11 про банкрутство ПП «ЛЕКС».

Постановою господарського суду Київської області від 15 жовтня 2012 року ПП «ЛЕКС» визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено арбітражного керуючого Чорненького С. В.

До ліквідаційної маси ПП «Лекс» була включена двокімнатна квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

25 вересня 2015 року в рамках процедури банкрутства ПП «ЛЕКС» відбувся аукціон, відповідно до якого переможцем визнано ОСОБА_4

12 жовтня 2015 року між ПП «ЛЕКС» та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О. В. та зареєстрований у реєстрі № 4263. Крім того, 12 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Стрельченко О. В. ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яке зареєстроване в реєстрі № 4264.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 24 лютого 2016 року визнано недійсними результати проведення повторного аукціону з продажу майна ПП «Лекс», який відбувся 25 вересня 2015, а також укладений між ПП «Лекс» та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу квартири, загальною площею 203,2 кв. м, житловою площею 169,3 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою господарського суду Київської області від 30 серпня 2016 року скасовано свідоцтво про придбання нерухомого майна, видане приватним нотаріусом Стрельченко О. В.

Проте 19 липня 2016 року між ОСОБА_4 (іпотекодавець) та ОСОБА_5 (іпотекодержатель) було укладено договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р. О., за яким іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателя спірну квартиру.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 27 липня 2017 року визнано недійсним вказаний договір іпотеки від 19 липня 2016 року.

Не зважаючи на зазначене, ще 01 лютого 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу квартири, предметом якого є відчуження на користь ОСОБА_6 спірної квартири.

Ухвалою господарського суду Київської області від 27 липня 2017 року витребувано з чужого незаконного володіння у ОСОБА_6 на користь ПП «Лекс» квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

27 липня 2017 року, в день винесення господарським судом Київської області ухвали, відповідно до якої витребувано з чужого незаконного володіння квартиру, ОСОБА_1 , яка ніколи не була її власником та користувачем, зареєструвала у ній себе та двох своїх неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

На думку позивача, вказані вище обставини свідчать про вчинення зі сторони відповідачів дій щодо самоправного зайняття квартири, яка належить ПП «ЛЕКС». Крім того, права неповнолітніх дітей рішенням суду у даній справі жодним чином не будуть порушені, оскільки їх батько ОСОБА_7 , володіє на праві приватної власності іншою нерухомістю.

Проживанням у спірній квартирі відповідача та її неповнолітніх дітей, які не є ані співробітниками позивача, ані власниками даного житла, протиправно чинять позивачу, як власнику квартири, перешкоди у вільному користуванні ним, за відсутності будь-якої належним чином оформленої домовленості між сторонами з приводу подальшого проживання в спірній квартири.

Оскільки відповідачі не бажають добровільно звільнити зазначену вище квартиру, ПП «ЛЕКС», як власник спірного майна, просило задовольнити позовні вимоги.

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року, позов задоволено.

Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з приміщення квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із відсутності законних підстав для проживання відповідачів у спірній квартирі станом на час їх реєстрації місця проживання, так і на момент розгляду справи, відсутності доказів та підтверджуючих документів законного вселення, що є безумовною перешкодою для ПП «ЛЕКС» у здійсненні правомочностей щодо належного йому майна.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій вважали наявними правові підстави для виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у порядку статей 109, 116 ЖК УРСР, яке переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

04 грудня 2019 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року, в якій просить скасувати ці судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Находження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

Зупинено виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 вересня 2019 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

У березні 2020 року справу № 761/41876/18 передано до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно не дослідили обставини, що мають значення для справи, та дійшли помилкового висновку про відсутність законних підстав для вселення відповідачів та користування спірною квартирою.

Суди не звернули належної уваги на факт реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що була поведена Шевченківською районною в м. Києві державною адміністрацією 27 липня 2017 року.

Крім того, апеляційний суд безпідставно та з формальних причин відмовив у задоволенні клопотання про залучення доказів, зокрема, договору оренди квартири від 07 квітня 2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .

Відзив на касаційну скаргу

19 грудня 2019 року ПП «ЛЕКС» в особі ліквідатора Кучак Ю. Ф. подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просить відмовити в задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 та залишити без змін рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року.

Відзив обґрунтовано безпідставністю доводів касаційної скарги, оскільки станом на момент проведення реєстрації місця проживання відповідачів єдиною особою, що мала право надати дозвіл на проведення такої реєстрації, було ПП «ЛЕКС», як власник спірного майна, яке згоди не надавало, що свідчить про незаконне та самовільне вселенняОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного між ТОВ «Компанія Трансенерго» та ПП «ЛЕКС», посвідченого 07 грудня 2006 року приватним нотаріусом КМНО Морозовою С. В. та зареєстрованого в реєстрі № 20898, ПП «ЛЕКС» набуло право власності на двокімнатну квартиру, загальною площею 203,2 кв. м, житловою площею 169,3 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою господарського суду Київської області від 15 жовтня 2012 року у справі № Б8/183-11 визнано банкрутом ПП «ЛЕКС», відкрито його ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатором арбітражного керуючого Чорненького С. В.

За результатами аукціону з продажу двокімнатної квартири загальною площею 203,2 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , який оформлено протоколом № 10, проведення другого повторного аукціону (торгів) з можливістю зниження початкової вартості від 25 вересня 2015 року укладено договір купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна від 12 жовтня 2015 року між ПП «ЛЕКС» та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О. В. та зареєстрований у реєстрі № 4263.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 24 лютого 2016 року у справі № Б8/183-11 визнано недійсними результати проведення другого повторного аукціону з продажу майна ПП «ЛЕКС» з можливістю зниження його початкової вартості, який відбувся 25 вересня 2015 року та оформлений протоколом від 25 вересня 2015 року № 10, а також укладений між ПП «ЛЕКС» та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом із тим, 19 липня 2016 року між ОСОБА_4 (іпотекодавець) та ОСОБА_5 (іпотекодержатель) укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Швецем Р. О. № 2142.

Відповідно до умов Договору іпотеки (п. 1.1.), іпотекодавець передає іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно: двокімнатну квартиру, загальною площею 203,2 кв. м, житловою площею 169,3 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва, виданого 12 жовтня 2015 року приватним нотаріусом КМНО Стрельченко О. В. № 4264; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 30 серпня 2016 року у справі № Б8/183-11 скасовано свідоцтво про придбання нерухомого майна серія та номер: 4264, видане 12 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О. В. та припинено державну реєстрацію права власності.

01 лютого 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Швецем Р. О. та зареєстрований у реєстрі № 269, предметом якого є є квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Господарського суду Київської області від 27 липня 2017 року у справі № Б8/183-11 визнано недійсним договір іпотеки від 19 липня 2016 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р. О., зареєстрований у реєстрі № 2142 та витребувано з чужого незаконного володіння у ОСОБА_6 на користь ПП «ЛЕКС» квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00).

На примусове виконання вищевказаної ухвали видано відповідний наказ Господарським судом Київської області.

02 жовтня 2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було проведено реєстраційні дії щодо реєстрації за ПП «ЛЕКС» права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Витягу реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 09 липня 2018 року, з 27 липня 2017 року в квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_1 ; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Мотивувальна частина.

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних

Перевіривши доводи касаційної скарги, вивчивши аргументи, Верховний суд у складі колегії суддів Третьої судової палати касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Вказане право охоплює право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, підлягають виселенню без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі № 6-2010цс16.

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування ( рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43).

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві», тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути співмірним переслідуваній легітимній меті (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів із житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Крім того, принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції ( рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63).

З моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування житлом особою, яка володіє таким приміщенням незаконно, власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року № 14-181цс18 (справа № 653/1096/16-ц).

Відповідно до ЦК України власник має право на усунення будь-яких порушень своїх прав будь-яким прийнятним шляхом.

Аналізуючи суспільну необхідність та пропорційність вручання в право на мирне володіння відповідачів своїм житлом, слід враховувати обставини, що встановлені судами.

Таким чином, ключовим є визначення наявності правової підстави зайняття відповідачами спірного жилого приміщення, а також, чи перестали існувати правові підстави для користування житлом особою, яка володіє таким приміщенням незаконно.

Встановивши, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 займають спірну квартиру самоправно, оскільки підстав для вселення у квартиру, яка належить на праві власності ПП «ЛЕКС», у відповідачів не було, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про задоволення позову про виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення.

При цьому суди обґрунтовано послались на преюдиційну ухвалу Господарського суду Київської області від 27 липня 2017 року у справі № Б8/183-11, якою, зокрема, витребувано з чужого незаконного володіння у ОСОБА_6 на користь ПП «ЛЕКС» квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00).

У зазначеній справі при вирішенні заяви ліквідатора ПП «Лекс» про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_6 на користь ПП «Лекс» квартири АДРЕСА_1 , були досліджені обставини стосовно добросовісності набуття права власності ОСОБА_6 на спірну квартиру. При цьому було встановлено, що спірне нерухоме майно вибуло із володіння банкрута з порушенням вимог закону та поза волею власника, що свідчить про існування обставин, які передбачають можливість витребування від набувача спірного майна його власником на підставі статті 388 ЦК України.

Указане судове рішення, яким встановлено належність права власності на спірну квартиру за ПП «Лекс», є чинним.

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Посилання касаційної скарги на те, що суд апеляційної інстанції безпідставно не прийняв до уваги нові докази, зокрема, договір оренди квартири від 07 квітня 2017 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

За змістом пункту 6 частини другої статті 356, частини третьої статті 367 та пункту 1 частини першої статті 376 ЦПК України апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Відмовляючи в прийнятті нового доказу, а саме: договору оренди квартири, суд апеляційної інстанції мотивувати свій висновок та обґрунтовано вважав, що копія вказаного договору, подана лише при розгляді справи в апеляційному порядку, не є належним і допустимим доказом.

Крім того, встановивши, що ухвалою Господарського суду Київської області від 27 липня 2017 року у справі № Б8/183-11, витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_6 на користь ПП «ЛЕКС» квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а тому відсутнє право розпоряджатися майном, втому числі, укладати договір найму спірного житла. Таким чином, перестали існувати правові підстави для користування житлом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які володіють таким приміщенням незаконно.

Посилання касаційної скарги на те, що державна реєстрація місця проживання не скасована, є безпідставними, оскільки відповідне рішення суду про виселення особи до жилого приміщення є підставою для зняття з реєстрації (реєстрації місця проживання) такої особи в порядку, визначеному Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Доводи касаційної скарги про порушення судами житлових прав малолітніх дітей є неприйнятними, оскільки в цій справі не йдеться про позбавлення житлових прав дітей на спірну квартиру, а вирішуються вимоги щодо захисту права власності ПП «ЛЕКС» на це нерухоме майно, яке порушене.

Інші посилання у касаційній скарзі як на підставу для скасування оскаржуваних судових рішень зводяться до незгоди заявника з висновками судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Аргументи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2019 року зупинено виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 вересня 2019 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

Враховуючи те, що касаційна скарга ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховний Суд поновлює виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 вересня 2019 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 вересня 2019 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров