ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 грудня 2020 року

м.Харків

справа №645/8165/19

провадження №22-ц/818/4342/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 травня 2020 року, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 травня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з підстав ненадання належних доказів. Позивачем на підтвердження позовних вимог до суду було надано в якості доказів: висновок психолога від 04.12.2019 року та виписки з медичних карток стаціонарного хворого за період з жовтня 2018 року по жовтень 2019 року, що свідчать про неодноразове знаходження його на лікуванні у стаціонарному відділенні та є підтвердженням даних щодо спричинення йому ОСОБА_2 матеріальної та моральної шкоди.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних і допустимих доказів того, що саме з вини відповідача ОСОБА_2 позивач отримав всі зазначені в медичних висновках хвороби. Також із наданого позивачем висновка психолога не зрозуміло в який період часу було звернення ОСОБА_1 до психолога, як довгостроково відбувалося дане спілкування, за який проміжок часу відбулися зазначені зміни в його емоційному та психологічному стані.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що згідно виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 7550 ОСОБА_1 з 02.10.2018 року по 12.10.2018 року проходив лікування у КНП «Міська клінічна лікарня № 8», основний діагноз: гіпертонічна хвороба ІІ стадія, ІІІ ступінь; екстрасистолічна аритмія СН 0ст; супутній діагноз: сахарний діабет ІІ тип, середньої тяжкості (стадія компенсації) (а.с. 26).

Згідно виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 965 ОСОБА_1 з 05.02.2019 року по 19.02.2019 року проходив лікування у КНП «Міська клінічна лікарня № 8», основний діагноз: гіпертонічна хвороба ІІ стадія, ІІІ ступінь; гіпертензивний криз неускладенений (05.02.2019) ризик 3 (високий) ІХС: стабільна стенокардія напруги ФК ІІ (дані холтерівського моніторування); екстрасистолічна аритмія СН ІІ А ст зі збереженою ФВ ЛШ ФК ІІ; супутній діагноз: сахарний діабет ІІ тип, середньої тяжкості (а.с. 32).

Згідно виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 7396 ОСОБА_1 з 30.09.2019 року по 11.10.2019 року проходив лікування у КНП «Міська клінічна лікарня № 8», основний діагноз: гіпертонічна хвороба ІІ стадія, ІІІ ступінь; гіпертензивний криз неускладнений (05.02.2019) ризик 3 (високий) ІХС, стабільна стенокардія напруги ФК ІІ (дані холтерівського моніторування); екстрасистолічна аритмія СН ІІ А ст зі збереженою ФВ ЛШ ФК ІІ; супутній діагноз: сахарний діабет ІІ тип, середньої тяжкості (а.с. 39).

Згідно виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 15188 ОСОБА_1 з 15.10.2019 року по 25.10.2019 року проходив лікування у КНП «Міська клінічна багатопрофільна лікарня № 17», діагноз: гіпертонічна хвороба ІІ стадія, ІІІ ступінь; неускладнений гіпертонічний криз (05.10.2019) ІХС, стабільна стенокардія напруги ІІ ФК; екстрасистолічна аритмія СН ІІ А зі збереженою функцією лівого шлуночку (ФВ 58%) ФК ІІ; цукровий діабет ІІ тип, субкомпенсований, перебіг середньої важкості; дисциркуляторна гіпертонічна, дисметаболічна енцефалопатія ІІ ст з лікворно-венозною дисциркуляцією, вестибуло-атктичний синдром (а.с. 44-45).

ОСОБА_1 надано чеки на придбання медичних препаратів (а.с. 47-50).

Відповідно до висновку психолога ОСОБА_3 з психологічного центру розвитку «Тривіум» щодо емоційно-психологічного стану ОСОБА_1 зазначено, що через дії колишньої дружини, які приводять до великих проблем на роботі та в особистому житті, у ОСОБА_4 значно виріс рівень тривожності, погіршився емоційний стан та соматичне здоров`я (а.с. 51-52).

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що у зв`язку з неодноразовим проходженням лікування ним було витрачено 2 541 грн. на купівлі медичних товарів. У зв`язку з цим вважає, що наявні підстави для стягнення з відповідача на його користь матеріальної шкоди у розмірі 2 541 грн., та моральної шкоди у розмірі 35 000 грн.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини. Відповідно до ч.2 ст.1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 Постанови від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , який був розірваний 03 червня 2015 року. Після розірвання шлюбу між сторонами виник конфлікт з приводу права власності на квартиру. Як зазначає позивач, ОСОБА_2 намагалася позбавити ОСОБА_1 права на його частину квартири, використовуючи наклепи і образи, надумані скарги за місцем роботи та в органи опіки. У судовому порядку було визнано право власності ОСОБА_1 на 1/2 частку квартири в порядку поділу майна подружжя. ОСОБА_2 повторно вийшла заміж, однак не перестала писати скарги за місцем роботи позивача. В результаті незаконних, на думку позивача, дій ОСОБА_2 його здоров`я значно погіршилося, він частково втратив працездатність, через постійне його перебування в емоційній залежності від безпідставних та протиправних дій відповідачки. У результаті чого він був змушений проходити неодноразово лікування, витрачаючи кошти на ліки. Зазначає, що на підставі цих протиправних дій відповідачки він зазнав душевних страждань, які позначилися на його нормальних життєвих стосунках, в зв`язку із необхідністю збирання документів для суду, звернення до різних інстанцій тощо.

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема висновком експерта (ч. 1, п. 2 ч.2 ст. 76 ЦПК).

Разом з тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог.

Надані позивачем до суду першої інстанції виписки з медичних карт підтверджують факт проходження позивачем періодичного лікування протягом 2018-2019 років. Натомість доказів, що погіршення стану здоров`я пов`язане саме із діями відповідачки позивачем суду не надано.

Беззаперечних доказів того, що погіршення емоційно- психологічного стану позивача спричинено саме діями ОСОБА_2 (колишньої дружини) матеріали справи не містять. Колегія суддів вважає безпідставним, посилання апелянта на висновок психолога, який складений зі слів самого ОСОБА_1 та не містить посилань, на підставі яких даних психолог дійшов висновку, що саме дії колишньої дружини привели до таких наслідків, як погіршення емоційного та соматичного стану здоров`я, росту рівня тривожності.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів наявності причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та завданою нею шкодою, не надано доказів того, що придбання ліків на суму 2 541 грн. було необхідним та призначено саме лікарями, також не надано доказів спричинення йому моральної шкоди.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 травня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук