Справа № 305/2080/19
Провадження по справі 2/305/167/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.02.2020 Рахівський районний суд Закарпатської області у складі:

судді - І.І.Тулик

за участі секретаря судового засідання М.І.Шемота

позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рахів цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Білинської сільської ради Рахівського району, Закарпатської області про відміну протизаконного рішення сесії та протоколу засідання земельної комісії, приведення у законно належний порядок власності і користування земельною ділянкою, стягнення шкоди

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Білинської сільської ради Рахівського району, Закарпатської області про відміну протизаконного рішення сесії та протоколу засідання земельної комісії, приведення у законно належний порядок власності і користування земельною ділянкою, стягнення шкоди.

В обгрунтування позовних вимог зазначено, що позивач неодноразово звертався до відповідача про упорядкування, приведення в законне існування і користування земельних ділянок у його сусіда ОСОБА_3 , де не було зовсім ніяких документів на ділянку. Останній самовільно зайняв земельну ділянку у держави, та ще й до того незаконно пригородив земельну ділянку позивача у розмірі два метри. Також громадянка ОСОБА_4 незаконно зайняла у неузгодженому місці, та пригородила і його земельну ділянку. Сільська рада свідомо пішла на підлі, злочинні поступки - підробку документів на право власності ділянок цим сусідам, скрито тайком, без його відома, погоджень та його підпису. Сільська рада свідомо проводила зволікання та не бажання справедливо законно привести у порядок кожного земельні ділянки у законне право. Такі протизаконні дії сільської ради є грубим порушенням законів і передбачають кримінальну відповідальність за незаконну підробку документів та написання недостовірних даних у протоколі земельної комісії та рішення сесії, де йому нанесено суттєвої шкоди, яка проявляється у витратах на проїзд до судів м. Ужгород, Києва, добові, канцелярські витрати, витрати на оплату написання заяв. Позивач вважає, що сільська рада не мала права видавати рішення №525, в той час, як є потерпіла людина, і їй нанесено суттєвої шкоди. А у Підмалівського зовсім не було ніяких документів на його ділянку. Він самовільно (украв) зайняв, та ще і його ділянку пригородив. Позивач зробив горизонтальну зйомку земельної ділянки, як виглядає фактично, де видно, що у нього 0,065 га, Підмалівського 0,11 га, Молдавчук 0,13 га. Коли ОСОБА_4 пригородила собі дорогу загального користування біля потоку, то сільрада рішенням відновила, щоб кожне дворогосподарство зробило собі під"їзд. Але Підмалівському захотілося дорогу прямо собі на поріг через його двір ділянки біля стіни, вікна його житлового будинку, в той час як є місця в другій стороні. Та ще, крім того пригородив два метри вздовж його ділянки. ОСОБА_5 пригородила на куті ділянки його. Все це рішенням суду повинно бути усунено. Просив відмінити протизаконне рішення сесії №525 від 22.12.2014 року та протокол засідання земельної комісії №28 від 18.12.2014 року, зобов"язати Білинську сільську раду терміново провести у законно належний порядок власності і користування земельні ділянки в усіх трьох сусідах ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , а де потрібно дороги і прибудови , стягнути з Білинської сільської ради шкоду у вигляді витрат, після уточнення позовних вимог, в сумі 27000 гривень.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, наведених в позовній заяві. Просить позов задовольнити. Пояснив, що він користується своєю ділянкою на підставі рішення Білинської сільської ради, Державного акту про право власності або користування у нього немає, однак, вважає себе належним власником відповідно до Земельного кодексу України.

Представник Білинської сільської ради, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з"явився. Причину неявки суд не повідомляв.

Суд, заслухавши позивача та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до такого висновку.

Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (статті 55, 124), а статтею 18 Закону України від 07 липня 2010 року «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами, що передбачено ч. 2 ст. 3 Земельного кодексу України.

Згідно зі статтями 18-21 Земельного кодексу України земельний фонд України відповідно до цільового призначення поділяється на дев`ять категорій, кожна з яких має свій правовий режим залежно від характеру землекористування, системи державних органів, що здійснюють функції державного управління землями та обсягом компетенції цих органів у галузі управління використання земельних ділянок.

Цільове призначення земель - це встановлені законодавством порядок, умови та межі використання земель для конкретних цілей відповідно до їх категорій. Цільове призначення конкретної земельної ділянки залежить від категорії земель, з яких її виділено, від планування та зонування території і є встановленою компетентним органом при наданні земельної ділянки межею її використання для конкретного призначення відповідно до затверджених планів розвитку території, зонування земель, а також правового режиму відповідної категорії земель.

Відповідно до вимог ст. 79 ЗК України земельна ділянка це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель та споруд.

У відповідності до статті 41 Конституції України, Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно зі ст.126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Також згідно із ст. 393 ЦК України правовий акт органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним і власник майна, право якого порушено внаслідок видання правового акта, має право вимагати відновлення того становища яке існувало до видання цього акта.

Статтею 152 ЗК України визначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а статтею 155 названого кодексу - що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України).

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_2 є власником будинку АДРЕСА_1 та рішенням Білинської сільської ради народних депутатів 11 сесії 21 скликання від 24 лютого 1992 року позивачу надано у довічне успадковуване володіння земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,07 га.

В судовому засіданні встановлено, що всупереч вимогам Земельного кодексу України, позивач Державний акт на право власності чи право постійного користування землею не виготовляв та не отримував. Межі його земельної ділянки в натурі не встановлювалися.

Стаття 81 ЦПК України зобов`язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Положеннями статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає їх закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і у порядку, встановлених законом (ст.321 ЦК України).

Судом встановлено, що Рішенням Білинської сільської ради Рахівського району Закарпатської області від 22 грудня 2014 року №525, затверджено протокол №28 засідання земельної комісії Білинської сільської ради від 18 грудня 2014 року та надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки у власність без підпису із сусіднім землекористувачем ОСОБА_2 , мешканцем АДРЕСА_1 .

Позивач оскарження цього рішення органу місцевого самоврядування аргументує злочинним проступком (діянням), підробкою документів на право власності на земельну ділянку Білинською сільською радою, яка погодила межі земельної ділянки без відома позивача та його підпису, відповідно відбулося самовільне зайняття земельної ділянки його сусідами ОСОБА_8 , ОСОБА_7 .

Однак, з такою правовою позицією позивача суд не погоджується з огляду на наступне.

Статтями 116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності.

Частиною третьою статті 158 ЗК України визначено, що органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

За змістом статті 198 ЗК України погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами необхідне при кадастровій зйомці, як комплексу робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка, крім того, межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам.

У відповідності до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Захист земельних прав - це передбачені законом способи охорони цих прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Однак, вирішуючи спір, суд враховує, що погодження відповідачем меж земельної ділянки, яке мотивоване відмовою позивача від погодження, є формою реалізації прав третіх осіб, а сама по собі процедура погодження меж є виключно допоміжною стадією у процесі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути технічних помилок. Акт погодження меж земельної ділянки є складовою частиною технічної документації, на підставі якої орган місцевого самоврядування, реалізуючи власну компетенцію, приймає рішення про передачу громадянам безоплатно земельних ділянок у власність. При цьому кадастровою зйомкою є комплекс робіт, яку проводять юридичні та фізичні особи, які одержали в установленому порядку ліцензію на проведення геодезичних і картографічних робіт, а при їх проведенні суміжні землекористувачі погоджують межі земельних ділянок і вказані дії не впливають на правовий режим земельної ділянки і не є юридичним фактом, на підставі якого виникають, змінюються чи припиняються земельні правовідносини, оскільки в результаті кадастрових робіт створюється лише інформаційна база.

У той же час непогодження суміжним землекористувачем меж земельної ділянки не є само по собі підставою для прийняття органом місцевого самоврядування рішення про відмову у затвердженні технічної документації та передачі земельної ділянки у власність.

Вирішення питань, пов`язаних із передачею земельної ділянки у власність, належить до повноважень органу місцевого самоврядування, а чинне земельне законодавство не обмежує права на приватизацію земельної ділянки у зв`язку із відмовою суміжного землекористувача від підписання акту погодження меж земельних ділянок.

Таким чином, відмова позивача, ОСОБА_2 від підписання акту погодження меж земельних ділянок не була перешкодою у проведенні передбачених законом дій, спрямованих на приватизацію земельної ділянки, в тому числі і прийняття відповідного рішення органом місцевого самоврядування - Білинською сільською радою Рахівського району Закарпатської області та не є підставою для приведення земельної ділянки у законно належний порядок власності, оскільки такий не порушений з огляду на матеріали справи.

Більше того, рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 20 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 21 грудня 2016 року, та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і коримінальних справ від 29 листопада 2017 року, у позові ОСОБА_2 до Білинської сільської ради Рахівського району Закарпатської області про визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку відмовлено. В контексті розгляду якого, позивачем так само оскаржувалися дії Білинської сільської ради щодо передачі земельної ділянки у власність громадянам ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , при цьому обгрунтування позову аналогічне позову, про визнання незаконного рішення Білинської сільської ради №525 від 22.12.2014 року "Про затвердження протоколу №28 засідання земельної комісії Білинської сільської ради від 18 грудня 2014 року".

Разом з цим, позивач просив стягнути з відповідача шкоду (матеріальні витрати) в сумі 78000 гривень, а після виконання недоліків позовної заяви просив 27000 гривень, що складається з витрат на проїзди до судів м. Ужгорода, м.Києва. Така вимога не може бути задоволена судом, оскільки жодними доказами не підтверджена, та крім того в задоволенні позову, з приводу вирішення якого, позивачу було відмовлено.

Крім того, сторонами у справах позовного провадження є позивач особа, яка вважає, що її цивільне право порушене і яка пред`явила вимогу про захист порушеного права, і відповідач особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом, у результаті задоволення якого повинна вчинити відповідні дії (утриматися від таких), може бути примушена до вчинення відповідних дій з метою поновлення прав позивача тощо. Правомірній вимозі відповідає обов`язок належного відповідача усунути порушення права.

За правилами, що випливають із положень ст.ст. 11-16, 21, 316-319, 321, 328, 386, 396 ЦК України, ст.ст. 78, 90, 95, ст. 152 ч.ч. 1, 2, ч. 3 п.п. «б», «г», «д», ст. 155 ч. 1, ст. 158 ч.ч. 1, 2, 5 ЗК України, особа здійснює свої права та виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, зобов"язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, зловживання правом не допускається; особа діє у цивільних відносинах вільно, повинна діяти добросовісно, розумно, передбачаючи наслідки; власник земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку, рівно як і особа, яка має речове право на чуже майно, в т.ч., право користування земельною ділянкою, вправі вимагати захисту свого права від порушень, зокрема, й визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, правового акта індивідуальної дії, виданого органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Виходячи з наведених вимог закону у взаємозв`язку з положеннями ст.ст. 175, 177 та інших норм ЦПК України, предмет позову (матеріально-правова вимога) ґрунтується на підставах позову, обумовлений цими підставами та пов"язаний із ними, точне визначення фактичних і правових підстав позову має вирішальне значення в справі, позаяк визначає коло фактів і обставин, що підлягають встановленню, коло учасників процесу, предмет позову, спосіб доказування пред`явлених вимог тощо. Тобто, позивачу слід належно визначитися із підставами, предметом позову та колом осіб, які у відповідному процесуальному статусі мають брати участь у справі, виконання позивачем зазначених вимог закону засвідчує, забезпечує та підтверджує його дійсне волевиявлення, та, відповідно, забезпечує можливість розв`язання спору виходячи із такого волевиявлення.

Як убачається зі змісту звернення позивача ОСОБА_2 до суду, він просив «відмінити протизаконне рішення сесії сільської ради про погодження межі земельної ділянки сусідам Підмалівському, терміново привести у законно належний порядок власності і користування земельної ділянки в усіх трьох сусідах- ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , а де потрібно дороги і прибудови звільнити земельну ділянку", оскільки Білинська сільрада, таємно, від нього, без його відому і дозволу дала дозвіл на виготовлення документів про право власності, де сусідами ОСОБА_8 та ОСОБА_7 свідомо пригороджено частину законної земельної ділянки позивача, яка зараз становить 0,065 га замість 0,07 га, та насильно зроблено прохід через земельну ділянку позивача, позивачу нанесено суттєвої шкоди.

Таким чином, слід розуміти, що позивач ставив питання про позбавлення, щонайменше, Підмалівського права власності на землю, про визнання недійсним рішення Білинської сільради, на підставі яких, слід розуміти Підмалівським, набуто землю у власність. Фактично ж претензії у звязку з порушенням своїх майнових прав позивач пред"являв і до Підмалівського, і в деякій частині ОСОБА_7 .

З огляду на зазначене, позивач не визначився ані з фактичними, ані з правовими підставами свого позову, ані з його предметом, ані з колом осіб, які повинні брати участь у справі, зокрема, з колом відповідачів. По суті, конкретні факти і обставини, які б вказували на конкретні події, дії, що ними у конкретний спосіб певними особами порушуються визначені законом права позивача, які є предметом доказування в справі, у заяві не наведені, відповідного обґрунтування, в т.ч., правового, щодо цього немає, заяву фактично вмотивовано недопустимими припущеннями. У прохальній частині заяви позивач поставивши фактично питання про скасування рішення органу місцевого самоврядування про погодження межі земельної ділянки, яке є частиною технічної документації із землеустрою громадянина Підмалівського, не врахував обставин набуття у власність земельної ділянки Підмалівським, не пред"явив вимог із відповідним обґрунтуванням саме до фізичних осіб, визначивши відповідачем лише Білинську сільську раду. По суті, позов предявлено із невизначеними вимогами (невизначеним предметом) і не до всіх осіб, прав і обов"язків яких, за наведених обставин, він стосується і які з огляду на це повинні мати можливість захищатися від позову, позицію позивача щодо того, хто саме повинен відповідати за позовом, не можна вважати належно визначеною.

Розпорядившись своїми цивільними та процесуальними правами вільно, на свій розсуд, у наведений вище спосіб, ОСОБА_2 пред"явив позов, для задоволення якого із застосуванням вищевказаних норм матеріального права суд не має жодних підстав.

Таким чином, суд вважає, що позивач відповідно до ст.ст. 79,81 ЦПК України не виконав обов`язок доказування, не надав доказів того, що він являється власником земельної ділянки, не надав акту встановлення меж земельної ділянки в натурі, а отже він не наділений суб`єктивним правом для звернення в суд з позовом, про захист права, якого він просить. Крім того, позивач не надав жодних доказів на підтвердження підставності позовних вимог, натомість відповідач Білинська сільська рада, Рахівського району Закарпатської області, як орган місцевого самоврядування до якого належить вирішення питань, пов`язаних із передачею земельної ділянки у власність, діяв у межах закону, яке не обмежує права на приватизацію земельної ділянки у зв`язку із відмовою суміжного землекористувача від підписання акту погодження меж земельних ділянок, а тому суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення його позову.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 13, 76-81, 141, 263, 265, ст.268, 273, 354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Білинської сільської ради Рахівського району, Закарпатської області про відміну протизаконного рішення сесії та протоколу засідання земельної комісії, приведення у законно належний порядок власності і користування земельною ділянкою, стягнення шкоди, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст рішення виготовлено 11 лютого 2020 року.

Суддя: І.І.Тулик