Апеляційне провадження № 22-ц/824/2718/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 березня 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи 757/63732/18-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Шахової О.В., суддів Мазурик О.Ф., Саліхова В.В., за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - держава Україна в особі Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області та в особі Державної казначейської служби України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну ОСОБА_1 ,

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2019 року, ухваленого в приміщенні суду під головуванням судді Писанця В.А.,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до держави Україна в особі Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області та в особі Державної казначейської служби України (ДКСУ) про відшкодування шкоди, заподіяною протиправною бездіяльністю державного виконавця.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2015 року, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 січня 2016 року, визнано протиправною бездіяльність головного державного виконавця Першого Київського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції (правонаступником якого є Перший Київський відділ державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області) Алієва Айдин Тапдигалі огли щодо відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом в частині стягнення з боржника ПАТ «Фінростбанк» на його ( ОСОБА_1 ) користь 547,68 доларів США.

З підстав ст.ст.22, 23, 1166, 1167, 1178, 1173, 1144 ЦК України просив відшкодувати завдану йому за рахунок державного бюджету матеріальну шкоду у розмірі 547,68 дол. США в гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України на день фактичного виконання рішення суду та 3% річних з зазначеної суми, з дня виникнення деліктного зобов`язання 20 січня 2016 року по день фактичного виконання рішення суду.

Позивач посилався також, що в результаті неправомірної бездіяльності державного органу він зазнав моральних страждань, а тому виходячи з характеру порушеного права, обсягу, глибини і тривалості завданих душевних страждань, приниження авторитету держави та довіри до її спроможності належного урядування, з урахуванням положень п. 6 ч. 1 ст. 3, ч.ч. 3,4 ст. 23, ч. 3 ст. 509 ЦК України щодо вимог розумності та справедливості, просив про відшкодування йому за рахунок держави моральної шкоди у сумі 1 000 000,00 грн.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ДКСУ на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в сумі 7 094,62 грн. та 1 000 грн. моральної шкоди.

Додатковим рішенням Печерського районного суду від 16 січня 2020 року стягнуто з ДКСУ на користь ОСОБА_1 3% річних в сумі 1 687,91 грн. за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Не погодившись із заочним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, вказуючи на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції в частині відмови йому у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову в повному обсязі. Також просить змінити резолютивну частину рішення суду, зазначивши суб`єктом стягнення Державний бюджет України замість зазначеного в рішенні суду ДКСУ.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що відповідачем у вказаній справі є держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, а тому суд помилково стягнув кошти з суб`єкта, який не є відповідачем у справі і з огляду на це позивач вважає, що оскаржуване рішення підлягає зміні в частині визначення суб`єкта стягнення - Державного бюджету України, а не ДКСУ. Свої вимоги обґрунтовує правовою позицією викладеною в постанові ВП ВС від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16.

На думку позивача є хибним визначення судом першої інстанції майнової шкоди в сумі 7094,62, зазначеної у виконавчому листі як гривневий еквівалент суми 547,68 дол. США за курсом НБУ станом на 04.12.2014, оскільки таке визначення суми майнової шкоди суперечить принципу відшкодування шкоди у повному обсязі, закріпленому в ч. 3 ст. 22 та ч. 1 ст. 1166 ЦК України. Зазначає, що за змістом правового висновку, викладеного в постанові ВП ВС від 04.07.2018 у справі № 761/12665/14-ц, у разі якщо в резолютивній частині судового рішення (та відповідного виконавчого документу) вказано суму стягнення в іноземній валюті з одночасним зазначенням її гривневого еквівалента за курсом на день ухвалення судового рішення - то перерахуванню стягувачу підлягає саме сума в іноземній валюті, а не сума її еквіваленту в гривні. Відтак, майнова шкода підлягає відшкодуванню у гривневому еквіваленті суми 547,68 дол. США за курсом НБУ саме на день фактичного виконання рішення суду, а не станом на день винесення судом 1 інстанції рішення - 4.12.2014.

На думку позивача, суд безпідставно відмовив у задоволенні позову в частині стягнення 3 % річних за весь час прострочення виконання рішення суду,а стягуючи на його користь 1000 грн. га відшкодування моральної шкоди не в повній мірі компенсував йому моральні страждання, отримані ним від зневіри в спроможність держави забезпечити виконання судового рішенні, яке набрало законної сили і підлягає обов`язковому виконанню в силу ст. 1291 Конституції України.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не подано.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач доводи апеляційної скарги з підстав, викладених в ній підтримав та просив задовольнити його апеляційну скаргу.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися.

Про час та місце розгляду справи за законом повідомлялись належно, їх неявка не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи і згідно ч.2 ст. 372 ЦПК не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 частково, суд першої інстанції виходив з того, що в результаті протиправної бездіяльності виконавчого органу, встановленої судовим рішенням, останньому завдано як майнову (матеріальну) так і не майнову (моральну) шкоду, яка має бути відшкодована за рахунок держави, зокрема бюджетних асигнувань ДКСУ.

При визначені розміру моральної шкоди судом враховано характер та обсяг страждань позивача, співмірність відшкодування моральної шкоди розміру майнової шкоди, засади розумності, виваженості і справедливості.

Апеляційний суд погоджується, в цілому, з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За статтею 3 Конституції України держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

У разі завдання шкоди неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю державного виконавця особа має право звернутись до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади (ст.ст. 1173,1174, 1166, 1167 ЦК України).

В силу ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитки в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно виконавчого листа № 761/13058/14-ц, виданого Шевченківським районним судом міста Києва 27 січня 2015 року з ТОВ "Фінростбанк" стягнуто на користь ОСОБА_1 заборгованість за нарахованими, але не сплаченими 547,68 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 5 листопада 2014 року еквівалентно 7 094,62 грн., відсотки за користування коштами в сумі 10,79 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 5 листопада 2014 року еквівалентно 139,77 грн.,3% річних в сумі 3,06 дол. США, що за офіційним курсом НБУстаном на 05 листопада 2014 року еквівалентно 38,34 грн. Стягнуто також пеню в сумі 14 447,41 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 20 січня 2016 року, визнано протиправною бездіяльність головного державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Алієва А. Т. о. щодо відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 761/13058/14-ц,виданого Шевченківським районним судом міста Києва 27 січня 2015 року та встановлено, що виконавче провадження про стягнення на користь ОСОБА_1 547,68 дол. США, що за еквівалентом складає 7 094,62 грн. відкрито не було і в постанові головний державний виконавець зазначив про відкриття виконавчого провадження лише в частині стягнення 13,89 дол. США, та 14 447,41 грн., виходячи із заяви ОСОБА_1

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом ( ч. 4 ст. 82 ЦПК України).

Таким чином, судом першої інстанції зроблено вірні висновки про те, що в результаті неправомірної бездіяльності виконавчого органу позивачу завдано матеріальна (майнова) шкода в межах 547,68 дол. США,що на час винесення рішення, яке тривалий час не виконувалось (станом на 5.11.14) становило еквівалент 7 094,62 коп.

Посилання позивача на те, що при визначені розміру моральної шкоди суд не врахував обставини справи та його доводи про відшкодування йому моральної шкоди в розмірі 1 000 000 грн. не впливають на правильність висновків суду першої інстанції при вирішені цих вимог, оскільки заподіяння позивачу моральної шкоди саме в такому розмірі останнім не доведено, в той час як моральні страждання взагалі неможливо «виміряти» так, як це можна зробити зі шкодою.

У п.6.4 Методичних рекомендацій «Відшкодування моральної шкоди» (лист Міністерства юстиції від 13.05.2004 №35-13/797) зазначено, що моральну шкоду не можливо відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) її майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи.

Будь-яка компенсація не може бути сумірною стражданням.

Вирішуючи позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи,дослідив наявні в справі доказ і надав їм належну правову оцінку, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає нормам процесуального та матеріального права.

Між тим, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині визначення порядку стягнення шкоди підлягає зміні, з огляду на таке.

Статтею 43 Бюджетного кодексу України (далі - БК України) установлено, що при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України. Згідно з пунктом 8 частини першої статті 7, частини другої статті 23 БК України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом. Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 N 215, Казначейство у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства, а також дорученнями Кабінету Міністрів України і Міністра фінансів (п. 2). Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845. Статтею 25 БК України установлено також, що Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Списання грошових коштів проводиться держказначейством з відповідного казначейського рахунку. Покладаючи відшкодування завданої шкоди на державу суд зобов`язує Державну казначейську службу України, як центральний орган виконавчої влади, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, списати ці кошти з казначейського рахунку, що відповідає визначеній законодавством процедурі. З огляду на зазначені вимоги закону слід розуміти, що стягнення коштів з державного бюджету на користь особи проводиться шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, про що і слід зазначити в резолютивній частині судового рішення. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» № 6 від 07 лютого 2014 року при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень ст. 56 Конституції України, ст. 11 Закону «Про державну виконавчу службу», ч. 2 ст. 87 Закону про виконавче провадження, а також з положень ст. ст. 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби. Таким чином, вищенаведені норми Конституції України та положення Законів України визначають, що матеріальна та моральна шкода, завдана громадянам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок держави. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі і боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України), яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. При цьому необхідності зазначення таких відомостей як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, наведена вище норма не встановлює, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. При цьому в цивільному процесі відповідно до частини четвертої статті 58 ЦПК України держава, територіальна громада бере участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник. У відповідності з ч. 2 ст. 87 Закону України «Про виконавче провадження» збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду, передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України). У постанові Верховного Суду від 18.12.2019 року у справі N9522/7218/16-4 зазначено, що ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Згідно правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 23.12.2019 року у справі №752/4100/17, від 26.12.2019 року у справі №646/7744/17, збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема, відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 25.10.2005 року у справі №932/421. Таким чином підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними. При розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, Законів України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та «Про виконавче провадження», а також з положень статей 1173. 1174 ЦК України, і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. З огляду на викладене, колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що суб`єктом стягнення за його позовом є Державний бюджет, а не ДКСУ. Стосовно доводів ОСОБА_1 про відмову суду в задоволені його вимог про стягнення 3% річних, слід зазначити, що додатковим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 січня 2020 року на його ( ОСОБА_1 ) користь стягнуто 3% річних в сумі 1 687,91 грн. Станом на час виготовлення повної постанови, згідно довідки Київського апеляційного суду та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 5 березня 2020 року в провадження суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 на зазначене додаткове рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 374,375, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2019 року змінити, зазначивши порядок стягнення шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

В іншій частині заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12.03.2020.

Суддя-доповідач

Судді: