Справа № 297/1846/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2020 року м. Берегове

Берегівський районний суд Закарпатської області в особі:

головуючого Ільтьо І. І.,

за участі секретаря Гарані О. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Берегово справу за позовом ОСОБА_1 до Берегівської міської ради, треті особи Комунальне підприємство «Берегівське бюро технічної інвентаризації Берегівської районної ради», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про скасування розпорядження в частині та визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою Берегівської міської ради, треті особи Комунальне підприємство «Берегівське бюро технічної інвентаризації Берегівської районної ради», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про скасування розпорядження в частині та визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що звернувшись у 2020 році до органу приватизації в місті Київ з метою реалізувати своє право на приватизацію житлового приміщення, що перебуває у державному житловому фонді, позивач дізнався про те, що без його відома та без оформленої письмової згоди 14 травня 2002 року на ім`я повивача була здійсненна приватизація частини квартири АДРЕСА_1 .

Позивач вказує, що у нього були відсутні відомості про обставини проведення вказаного правочину з приватизації. З отриманих відповідей позивачу стало відомо, що 14.05.2002 року органом, який здійснював процедуру з приватизації, а саме, комісією по приватизації житла виконавчого комітету Берегівської міської Ради на підставі розпорядження від 14.05.2002 року № 980-ГЖ, було видане свідоцтво про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_1 .

З змісту розпорядження від 14.05.2002 року № 980-ГЖстало відомо, що від ОСОБА_2 надійшла заява на приватизацію квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка використовується ним на умовах найму. Згідно з п.п.1-4. вказаного розпорядження прохання ОСОБА_2 задоволено та передано вказану останньому квартиру в спільну часткову власність.

Відповідно до змісту свідоцтва про право власності на житло від 14.05.2002р. квартира, загальною площею 68,55 кв.м. дійсно належить на праві спільної часткової власності гр. ОСОБА_2 та членам його сім`ї: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 по 1/4 частині. Свідоцтво підписано головою комісії по приватизації житла виконкому Берегівської міської Ради М.В.Повод. Також у свідоцтві зазначено, що квартира була приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 09.06 1992 року № 2482-XII.

Позивач надав у якості доказу довідку від 19.08.2020 року №787 з якої видно, що державна реєстрація вищезазначеного свідоцтва про право власності на житло була проведена КП "Берегівське БТІ Берегівської районної Ради".

На запити Позивача стосовно його підстав та обставин оформлення цього свідоцтва в органах приватизації та прийняття рішення про приватизацію вказаної квартири у 2002 році, іншої інформації, крім копії самого свідоцтва, розпорядження та відповідної довідки, Позивач не отримав у зв`язку з відсутністю такої інформації.

Позивач вказує, що станом на травень 2002 року йому було 18 років, тобто він був повнолітньою особою, проходив навчання в м. Києві на денній формі навчання, тобто знаходився в іншій місцевості, на значній відстані від місця попереднього проживання, і відповідно не був особою, яка мала права відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» на приватизацію частини квартири АДРЕСА_1 , оскільки постійно проживав в іншому місці та не брав участь в спільному господарському використанні вказаної квартири та особисто не брав участі у цій приватизації.

Дії, пов`язані з приватизацією були проведені без відома позивача, без його волевиявлення, без виявлення ним бажання та без надання письмової згоди позивача на передачу йому у власність 1/4 вказаної квартири шляхом приватизації.

Таким чином, позивач вважає, що відповідач, який видав розпорядження від 14.05.2002 року № 980-ГЖ,яке стало підставою для реєстраційних дій та надання свідоцтва про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_1 , здійснивши тим самим приватизацію квартири, діяв з порушенням вимог чинного законодавства, фактично позбавив його можливості самостійно використовувати право на приватизацію житла по місцю його постійного проживання.

Так як визнання недійсним свідоцтва на право власності на житло в повному обсязі, призведе до порушення прав на житло інших співвласників вказаної квартири, які приватизували квартиру на законних підставах, позивач просить визнати частково недійсним свідоцтво на право власності на вищевказане житло.

Відповідачі, треті особи в судове засідання не з`явилися, однак подали заяви, згідно яких просили розглянути справу без їх участі та не заперечують проти задоволення заявлених позовних вимог.

Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Проаналізувавши наявні матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У відповідності до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідач, видавши розпорядження від 14.05.2002 року № 980-ГЖ, фактично порушили законні права та інтереси позивача, передбачені ст.ст. 24, 33, 47 Конституції України та позбавили його можливості самостійно використовувати право на приватизацію житла.

Законні права позивача також прописані та закріплені ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ратифікованого Законом України № 475/97-ВР від 17.07.97 р., ст.345, ч.ч. 2, 4 ст.369 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 4, 5, 7, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», відповідно з якими кожній людині закріплено право на житло.

Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Постановою Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року визначено, що у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Керуючись роз`ясненнями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.5 листа від 12.01.2017 № 9-48/0/4-17 "Про Узагальнення судової практики розгляду справ про приватизацію державного житлового фонду та гуртожитків», беручи до уваги ст.ст. 2, 4, 5, 7, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», суд приймає визнання відповідачами позову, оскільки воно не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідачів не третіх осіб), а тому заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 15, 16, 355-358, 365 Цивільного кодексу України, ст. ст. 12, 13, 81, 141, 263, 265, 352, 354, 355 ЦПК України, Постановою Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати недійсним Свідоцтво від 14.05.2002 року про право власності на житло квартиру АДРЕСА_3 та скасувати його в частині набуття права власності на одну чверть вказаної квартири ОСОБА_1 .

Визнати недійсним розпорядження органу приватизації №980-ГЖ від 14.05.2002 року та скасувати його в частині оформлення права власності на одну чверть квартири АДРЕСА_3 на ОСОБА_1 .

Визнати ОСОБА_1 таким, що не використав своє право на приватизацію державного житлового фонду згідно з нормами Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 09.06 1992 року № 2482-XII.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Ільтьо І. І.