Номер провадження: 22-ц/813/6861/20
Номер справи місцевого суду: 501/2247/16-ц
Головуючий у першій інстанції Максимович Г.В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.10.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сегеди С.М., Гірняк Л.А.,

з участю секретаря Воронової Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 15 травня 2017 року, ухваленого під головуванням судді Максимович Г.В., -

в с т а н о в и в:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, в якому просив шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Київської районної Ради народних депутатів в м.Одеса від 19.07.1996р., під актовим записом №491 між ним та відповідачкою розірвати.

В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що з він 19 липня 1996 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_1 , в якому в них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Також ОСОБА_2 зазначив, що сторони не підтримують шлюбно-сімейних стосунків, не ведуть спільне господарство, між ними відсутнє взаємопорозуміння та бажання зберегти сім`ю, а тому просив про розірвання шлюбу.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 16 листопада 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був наданий строк для примирення до 14 травня 2017 року та зупинено провадження у справі.

Заочним рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 15 травня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволений.

Шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 19 липня 1996 року, актовий запис № 491, зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану виконавчого комітету Київської районної Ради народних депутатів у м. Одеса розірваний.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 19 червня 2017 року заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду залишена без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також порушення норм процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд задовольняючи позов, виходив виключно зі змісту позовної заяви, тоді як вона не була сповіщена про розгляд справи у суді першої інстанції, та не мала можливості висловити свою думку з приводу позовних вимог про розірвання шлюбу.

У запереченнях на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 зазначає, що відповідачка повідомлялася про розгляд справи, та до суду без поважних причин не з`являлася, суд в своєму рішенні зробив правильний висновок, що сторони не підтримують шлюбні відносини та не ведуть спільного господарства. Вважає збереження сімейних стосунків з ОСОБА_1 неможливим, у зв`язку з чим просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 10 січня 2018 року апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, рішення суду без змін.

Постановою Верховного Суду від 14 квітня 2020 року постанова апеляційного суду Одеської області від 10 січня 2018 року скасована, справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19 травня 2020 року справа призначена до судового розгляду.

Сторони про розгляд справи на 28 жовтня 2020 року були сповіщені належним чином (а.с. 126-129).

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, та від яких не надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (30 жовтня 2020 року).

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 19 липня 1996 року перебувають у шлюбі, у якому народилися діти: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Сторони не ведуть спільне господарство і не підтримують шлюбно-сімейних відносин.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що сторони не проживають разом однією сім`єю, не введуть спільне господарство та не підтримують шлюбно-сімейних стосунків.

Відповідно до частини першої статті 110 Сімейного кодексу України (далі - СК України) позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Статтею 111 СК України передбачено, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Згідно зі статтею 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції вжив заходів щодо примирення подружжя, надавши сторонам строк шість місяців для примирення, після закінчення якого, судом було встановлено, що сторони не проживають однією сім`єю, не ведуть спільне господарство.

На підставі вищевикладених обставин, суд прийнявши до уваги всі встановлені факти і відповідні їм правовідносин, на законних підставах задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 та розірвав шлюб, оскільки визнав позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд задовольняючи позов, виходив виключно зі змісту позовної заяви, тоді як вона не була сповіщена про розгляд справи у суді першої інстанції, та не мала можливості висловити свою думку з приводу позовних вимог про розірвання шлюбу, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ОСОБА_1 про призначене судове засідання на 15 травня 2017 року була повідомлена належним чином, що підтверджується особистою розпискою ОСОБА_1 , однак в судове засідання не з`явилася та не повідомила суд про причини своєї неявки.

Доводи про те, що судом першої інстанції не були всебічно досліджені обставини справи, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

Зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення, а доказів на спростування доводів позовних вимог до суду надано не було.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 15 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішенняскладений 30 жовтня 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Л.А. Гірняк