Постанова

Іменем України

16 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 756/16374/16-ц

провадження № 61-2937св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство»,

треті особи: Головне управління Держгеокадастру у м. Києві, Київська міська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 15 січня 2020 року у складі колегії суддів: Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Департамент земельних ресурсів), Комунального підприємства «Святошинське лісопаркове господарство» (далі - КП «Святошинське лісопаркове господарство»)

про визнання незаконними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовну заяву мотивували тим, що вони на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 03 жовтня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , набули права власності на садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

З часу придбання будинку вони користуються земельною ділянкою площею 0,1000 га, на якій розташований цей будинок, кадастровий номер :78:261:0001, відомості про яку внесенні до Державного земельного кадастру 18 лютого 2015 року.

З метою одержання документа дозвільного характеру для передання (надання) вказаної земельної ділянки у власність позивачі звернулись до Департаменту земельних ресурсів із заявою про видачу їм висновку щодо можливості надання земельної ділянки під забудову та для інших потреб.

Департамент земельних ресурсів відмовив у наданні висновку з посиланням на необхідність зміни цільового призначення земельної ділянки, оскільки вона розташована в Межигірському лісництві КП «Святошинське лісопаркове господарство» та віднесена до земель лісогосподарського призначення згідно з відомостями міського земельного кадастру. Разом з тим, відомості Державного земельного кадастру підтверджують її віднесення до земель сільськогосподарського призначення.

Звернувшись до КП «Святошинське лісопаркове господарство» з проханням узгодити облікові відомості відповідно до інформації Державного земельного кадастру щодо спірної земельної ділянки, позивачі отримали відповідь, що земельна ділянка належить до земель лісогосподарського призначення.

Позивачі просили суд:

1) зобов`язати Департамент земельних ресурсів привести дані міського земельного кадастру у відповідність до відомостей Державного земельного кадастру в частині віднесення земельної ділянки (кадастровий номер :78:261:001) до земель сільськогосподарського призначення (ведення індивідуального садівництва), якою володіють та користуються ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

2) визнати дії посадових осіб Департаменту земельних ресурсів, які полягали у відмові надати ОСОБА_1 позитивний висновок щодо можливості надання земельної ділянки (кадастровий номер :78:261:0001) для індивідуального садівництва, незаконними;

3) зобов`язати Департамент земельних ресурсів надати ОСОБА_1 позитивний висновок щодо можливості надання земельної ділянки (кадастровий номер: :78:261:001) для індивідуального садівництва;

4) зобов`язати комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство» (код 03359687) привести у відповідність документи КП «Святошинське лісопаркове господарство» до відомостей Державного земельного кадастру в частині віднесення земельної ділянки (кадастровий номер :78:261:0001) до земель сільськогосподарського призначення (ведення індивідуального садівництва), якою володіють та користуються ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10 листопада 2017 року позов задоволено частково. Зобов`язано Департамент земельних ресурсів привести відомості міського земельного кадастру у відповідність із відомостями Державного земельного кадастру в частині віднесення земельної ділянки (кадастровий номер :78:261:0001) до земель сільськогосподарського призначення (ведення індивідуального садівництва).

Визнано дії посадових осіб Департаменту земельних ресурсів щодо відмови в наданні ОСОБА_1 земельної ділянки (кадастровий номер :78:261:0001) для індивідуального садівництва незаконними.

Зобов`язано КП «Святошинське лісопаркове господарство» привести свої документи у відповідність із відомостями Державного земельного кадастру в частині віднесення земельної ділянки (кадастровий номер :78:261:0001) до земель сільськогосподарського призначення (ведення індивідуального садівництва).

У решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відомості Державного земельного кадастру підтверджують віднесення земельної ділянки до земель сільськогосподарського призначення. Урахувавши можливість віднесення земельної ділянки лише до одного виду цільового призначення, взявши до уваги

висновок КП «Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі» від 01 жовтня 2012 року, згідно з яким ґрунтовий покрив такої земельної ділянки потрібно використовувати для сільськогосподарського виробництва, а також з огляду на пріоритет земель сільськогосподарського призначення перед усіма іншими категоріями земель відомості міського земельного кадастру про спірну земельну ділянку підлягають приведенню у відповідність із відомостями Державного земельного кадастру.

Короткий зміст судових рішень, прийнятих у цій справі

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2018 року частково задоволено апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та Департаменту земельних ресурсів, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 листопада 2017 року скасовано, провадження у справі закрито.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачі оскаржують правомірність відмови в наданні позитивного висновку щодо можливості виділення земельної ділянки Департаментом земельних ресурсів як структурним підрозділом органу місцевого самоврядування, на який покладено публічні функції здійснення управління у відповідній сфері, а тому вимоги позивачів підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Закриваючи провадження у справі, апеляційний суд також зазначив, що спірна земельна ділянка не є об`єктом цивільних прав у зв`язку з відсутністю доказів прийняття щодо цієї земельної ділянки рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про надання її у власність, а також щодо державної реєстрації цієї земельної ділянки.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року постанову Апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2018 року скасовано, справу направлено до Київського апеляційного суду для продовження розгляду.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у позові ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили зобов`язати Департамент земельних ресурсів привести відомості міського земельного кадастру у відповідність із відомостями Державного земельного кадастру в частині віднесення земельної ділянки, якою вони користуються, до земель сільськогосподарського призначення, визнати дії посадових осіб Департаменту земельних ресурсів щодо відмови в наданні позитивного висновку незаконними та зобов`язати надати позитивний висновок; зобов`язати КП «Святошинське лісопаркове господарство» привести свої документи у відповідність із відомостями Державного земельного кадастру в частині віднесення земельної ділянки, якою користуються позивачі, до земель сільськогосподарського призначення (ведення індивідуального садівництва).

Тобто зазначений позов обґрунтовано наявністю існуючого речового права на земельну ділянку, а саме - права користування земельною ділянкою, на якій розташовано нерухоме майно, що належить позивачам на праві власності,

та щодо якої існує невизначеність з її цільовим призначенням.

Оскільки суб`єкт владних повноважень відмовив ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у вчиненні певних дій щодо земельної ділянки, користувачем якої вважають себе позивачі, які (дії) пов`язані з набуттям ними права власності на цю земельну ділянку, то у цьому випадку обраний позивачами спосіб захисту приватного права спрямований на захист їх цивільних прав та інтересів в отриманні спірної земельної ділянки. І саме від встановлення обставин, з якими позивачі пов`язують виникнення у них речового права на спірну земельну ділянку, залежить правильне вирішення спору.

Крім того, наявність спору про право підтверджується вимогами позивачів до комунального підприємства, яке не є суб`єктом владних повноважень у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Таким чином, справи у спорах, які виникають із земельних відносин приватноправового характеру, якщо склад сторін спору відповідає вимогам статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), мають розглядати суди загальної юрисдикції у порядку цивільного судочинства.

Короткий зміст оскаржуваної постанови апеляційного суду

Постановою Київського апеляційного суду від 15 січня 2020 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 листопада 2017 року скасовано, прийнято у справі нову постанову про відмову в задоволенні позову. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд дійшов висновку, що до позивачів право власності на спірну земельну ділянку не переходило, оскільки такого права не було й у попереднього власника садового будинку; кадастровий план свідчить про те, що спірна земельна ділянка розташована серед лісу і відповідно до статей 83, 84 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) належить до земель державної та комунальної власності, які не можуть передаватися у приватну власність. Апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції не врахував суспільний, публічний інтерес при незаконному вибутті земель із державної чи комунальної власності, і цей інтерес полягає у відновленні правового порядку, відновленні становища, яке існувало до порушення права Українського народу на землі та ліси, у тому числі щодо спірної земельної ділянки.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у лютому 2020 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять постанову Київського апеляційного суду від 15 січня 2020 року скасувати й залишити в силі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 листопада 2017 року, посилаючись на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України) та на порушення апеляційним судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

На обґрунтування касаційної скарги зазначають, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд, визначаючи статус земельної ділянки неправильно застосував положення ЗК України та Лісового кодексу України (далі - ЛК України), не звернув уваги на пріоритетність відомостей щодо земельної ділянки, внесених у Державний земельний кадастр, над іншими відомостями, та зробив помилковий висновок про відсутність погодження проєкту землеустрою щодо спірної земельної ділянки. Також апеляційний суд помилково застосував вираз «незаконне вибуття земель», оскільки земельна ділянка, на якій розташований будинок, не вибувала із земель комунальної власності, і предметом справи є не перехід права власності на земельну ділянку, а приведення відомостей даних щодо неї у відповідність із відомостями Державного земельного кадастру.

У касаційній скарзі порушується питання про ухвалення касаційним судом нового рішення щодо правових підстав переходу права власності на земельну ділянку в разі переходу права власності до нового власника на садовий будинок, розташований на цій земельній ділянці, якщо цей садовий будинок побудований не земельній ділянці, не відведеній для цього.

Позиція інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу представник Департаменту земельних ресурсів просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

На обґрунтування своєї позиції зазначає, що порядок і процедура набуття права власності на земельну ділянку чітко визначені відповідними положеннями ЗК України; порядок і процедура визначення категорії та цільового призначення земельної ділянки також визначена статтею 20 ЗК України. Доводи, викладені у позовній заяві та в касаційній скарзі про те, що проєкт землеустрою спірної земельної ділянки було розроблено з дозволу органу місцевого самоврядування, не відповідають дійсності, такий дозвіл не надавався. Також особа, яка подала відзив на касаційну скаргу, вважає помилковим посилання в касаційній скарзі на статтю 120 ЗК України для вирішення питання про набуття позивачами права власності на земельну ділянку, оскільки цією статтею врегульовані питання переходу права власності на частину земельної ділянки в разі переходу права власності на розташоване на цій земельній ділянці нерухоме майно у тому разі, коли у попереднього власника існувало таке право власності на земельну ділянку. У справі, яка розглядається, встановлено, що попередній власник садового будинку на АДРЕСА_1 не був власником земельної ділянки, отже, порядок набуття права власності на неї інший.

У надісланому до Верховного Суду поясненні на касаційну скаргу представник Головного управління Держгеокадастру у м. Києві просить касаційну скаргу задовольнити, постанову апеляційного суду скасувати й передати справу на новий розгляд апеляційний розгляд.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 04 березня 2020 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано справу № 756/16374/16-ц з Оболонського районного суду м. Києва.

Цією ж ухвалою відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про зупинення дії постанови Київського апеляційного суду від 15 січня 2020 року.

Ухвалою Верховного Суду від 06 серпня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суди встановили, що згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачі 03 жовтня 2015 року набули право власності на садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору купівлі-продажу цей садовий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,1000 га, яка сформована 18 лютого 2015 року, має кадастровий номер :78:261:0001, з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва.

Право власності на садовий будинок за попереднім власником зареєстроване на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 червня 2008 року у справі № 2-3734, державна реєстрація права власності на земельну ділянку на цією адресою за попереднім власником будинку не провадилась, а земельна ділянка, на якій розташований будинок, за відомостями, викладеними у проєкті землеустрою щодо відведення земельної ділянки попередньому власнику будинку, є такою, що включена до переліку земельних зон загального користування, належить до міських земель, не наданих у власність чи користування.

На замовлення попереднього власника садового будинку ОСОБА_3 у 2013 році була виготовлена технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а у 2014 році - проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва. Цей проєкт отримав позитивний висновок Головного управління Держземагентства у м. Києві та Департаменту містобудування та архітектури Київської міської державної адміністрації.

Відомостей про надання ОСОБА_3 дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою, а також відомостей про передання земельної ділянки у власність або користування у справі немає.

У 2016 році на замовлення ОСОБА_4 була виготовлена технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Згідно з відомостями Державного земельного кадастру земельна ділянка, кадастровий номер :78:261:0001, належить до земель сільськогосподарського призначення для ведення садівництва.

Відповідно до відомостей Департаменту земельних ресурсів ця земельна ділянка розташована у Межигірському лісництві КП «Святошинське лісопаркове господарство» і згідно з матеріалами лісовпорядкування КП «Святошинське лісопаркове господарство» земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду і зеленої зони.

08 листопада 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до КП «Святошинське лісопаркове господарство» з вимогою привести їх облікові відомості щодо спірної земельної ділянки у відповідність із відомостями Державного земельного кадастру, у тому числі вказавши її цільове призначення - землі сільськогосподарського призначення (під індивідуальне садівництво).

КП «Святошинське лісопаркове господарство» листом від 15 листопада 2016 року № 064/239-828 повідомило, що вказана земельна ділянка відповідно до наявних матеріалів лісовпорядкування розташована в межах Межигірського лісництва і належить до земель лісового фонду КП «Святошинське лісопаркове господарство».

Із 2002 року у м. Києві за кошти міського бюджету створена та оновлюється автоматизована система ведення міського земельного кадастру (пункт 3.2 рішення Київської міської ради від 14 липня 2016 року № 729/729 «Про затвердження Програми використання та охорони земель м. Києва на 2016 - 2020 роки).

Ведення міського земельного кадастру покладено на Департамент земельних ресурсів (пункт 2 рішення Київської міської ради від 18 квітня 2013 року № 194/9251 «Про ведення міського земельного кадастру»).

Згідно з відомостями міського земельного кадастру спірна земельна ділянка належить до зелених зон.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах,

викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Касаційний суд, перевіряючи законність судових рішень у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, виходить з такого.

Щодо вимог про зобов`язання Департаменту земельних ресурсів привести відомості міського земельного кадастру щодо земельної ділянки, кадастровий номер :78:261:0001, у відповідність із відомостями Державного земельного кадастру

Звертаючись до суду, крім іншого, позивачі вказували, що відповідно до витягу з Державного земельного кадастру цільове призначення спірної земельної ділянки - для індивідуального садівництва, категорія земель - землі сільськогосподарського призначення, вид використання земельної ділянки - для ведення садівництва, однак згідно з відомостями міського земельного кадастру земельна ділянка відноситься до зелених зон, тобто наявна невідповідність відомостей щодо спірної земельної ділянки у Державному земельному кадастрі (єдиній офіційній державній геоінформаційній системі) і в міському земельному кадастрі, у зв`язку з чим просили зобов`язати Департамент земельних ресурсів привести відомості міського земельного кадастру у відповідність із відомостями Державного земельного кадастру в частині правового статусу спірної земельної ділянки, кадастровий номер :78:261:0001.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення цих вимог, апеляційний суд виходив із такого.

Так, відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Згідно зі статтею 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 9 ЗК України до повноважень Київської і Севастопольської міських рад у галузі земельних відносин на їх території належить право розпоряджатися землями територіальної громади міста; передавати земельні ділянки комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надавати земельні ділянки у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучати земельні ділянки із земель комунальної власності в порядку, передбаченому цим Кодексом; викупати земельні ділянки для суспільних потреб міста; організовувати землеустрій; координувати діяльність місцевих органів земельних ресурсів та інше.

Стаття 20 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення правовідносин, встановлювала, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проєкти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Суд встановив, що згідно з відомостями Державного земельного кадастру на час прийняття апеляційним судом оскаржуваної постанови будь-яким юридичним або фізичним особам правовстановлювальні документи на цю ділянку не видані, вона належить до міських земель комунальної форми власності, не наданих у власність чи користування.

Відповідно до статті 193 ЗК України Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. Державний земельний кадастр є основою для ведення кадастрів інших природних ресурсів, у тому числі лісових.

Призначенням Державного земельного кадастру є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів, контролю за використанням і охороною земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проєктів землеустрою (стаття 194 ЗК України).

Одним з основних завдань ведення Державного земельного кадастру є забезпечення повноти відомостей про всі земельні ділянки (стаття 195 ЗК України).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами, а державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.

Відповідно до пункту «а» частини другої статті 21 цього Закону відомості про цільове призначення земельних ділянок (щодо категорії земель) вносяться до Державного земельного кадастру на підставі відповідної документації із землеустрою, яка розробляється при формуванні земельних ділянок, - щодо земельних ділянок, які формуються; на підставі проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яким передбачена зміна її цільового призначення; на підставі технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель.

Проаналізувавши зазначені норми закону, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що вимога про зобов`язання Департаменту земельних ресурсів привести відомості міського земельного кадастру у відповідність із відомостями Державного земельного кадастру в частині правового статусу спірної земельної ділянки, кадастровий номер :78:261:0001, задоволенню не підлягає, оскільки належної документації із землеустрою щодо спірної земельної ділянки, в тому числі і щодо її цільового призначення, матеріали справи не містять; відомості про те, на підставі яких саме документів до Державного земельного кадастру було внесено відомості щодо цільового призначення цієї земельної ділянки, немає.

Щодо вимоги про зобов`язання визнати незаконними дії посадових осіб Департаменту земельних ресурсів, які полягають у відмові надати ОСОБА_1 позитивний висновок щодо можливості надання спірної земельної ділянки для індивідуального садівництва

Частина третя статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією

і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Правові підстави та порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності визначені статтями 116, 117, 118, 122 ЗК України.

Порядком передачі (надання) земельних ділянок у користування або у власність із земель комунальної власності в м. Києві, затвердженим рішенням Київської міської ради від 28 лютого 2013 року № 63/9120 (у редакції рішення Київської міської ради від 04 березня 2015 року № 195/1060) передбачені загальні положення, особливості та процедура надання земельних ділянок із земель комунальної власності м. Києва, у тому числі у власність.

Суд установив, що згідно з договором купівлі-продажу садового будинку ОСОБА_1 придбав лише садовий будинок, розташований у АДРЕСА_1 . Право власності на будинок за попереднім власником зареєстроване на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 червня 2008 року у справі № 2-3734, державна реєстрація права власності на земельну ділянку на цією адресою за попереднім власником будинку не провадилась, а земельна ділянка, на якій розташований будинок, за відомостями, викладеними у проєкті землеустрою щодо відведення земельної ділянки попередньому власнику будинку, є такою, що включена до переліку земельних зон загального користування, належать до міських земель, не наданих у власність чи користування.

Згідно з частиною сьомою статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову в його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проєктів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 296/3870/19 (провадження № 14-532цс19), відмова особі у наданні земельної ділянки у користування через неподання особою необхідних документів, зокрема проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, сама по собі не є порушенням цивільного права цієї особи за відсутності обставин, які свідчать про наявність в неї або інших заінтересованих осіб відповідного речового права щодо такої земельної ділянки. Рішенням про надання земельної ділянки у користування за проєктом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності); надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва. Підставою відмови у затвердженні проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Отримання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування (оренду), а відмова особі у наданні земельної ділянки, яка висловлена шляхом відмови у затвердженні проєкту землеустрою щодо її відведення, сама по собі не є порушенням цивільного права цієї особи за відсутності обставин, які свідчать про наявність в неї або інших заінтересованих осіб відповідного речового права щодо такої земельної ділянки. Тобто, якщо особа звертається до відповідних органів із заявою для отримання у користування земельної ділянки, за результатами розгляду якої ці органи приймають відповідні рішення, то в цих правовідносинах відповідач реалізує свої контрольні функції у сфері управління діяльністю, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду. Якщо ж особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у користування, за результатами розгляду яких ці органи приймають відповідні рішення, то в цих правовідносинах відповідач реалізує свої контрольні функції у сфері управління діяльністю, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду. Відмова особі у наданні земельної ділянки у користування через неподання особою необхідних документів, зокрема проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, сама по собі не є порушенням цивільного права цієї особи за відсутності обставин, які свідчать про наявність в неї або інших заінтересованих осіб відповідного речового права щодо такої земельної ділянки.

У справі, що переглядається, 02 листопада 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Департаменту земельних відносин із заявою щодо надання висновку щодо можливості надання земельної ділянки для індивідуального садівництва на АДРЕСА_1 . Листом від 24 листопада 2016 року № 057041-057/0-3030-12583 Департамент земельних відносин повідомив заявника, що ця земельна ділянка не може бути надана позивачу, оскільки є лісовою ділянкою і розташована в Міжигірському лісництві КП «Святошинське лісопаркове господарство». Також виконавчий орган Київської міської ради вказав заявнику, що зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проєктами землеустрою щодо їх відведення.

Відповідно до частини сьомої статті 118 ЗК України у разі, якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України, не надав дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Відповідно до частини восьмої статті 118, статті 186-1 ЗК України проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах населеного пункту або земельної ділянки за межами населеного пункту, на якій розташовано об`єкт будівництва або планується розташування такого об`єкта, подається також на погодження до структурних підрозділів районних, Київської міських державних адміністрацій у сфері містобудування та архітектури.

Відповідно до частини третьої статті 186-1 ЗК України проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки лісогосподарського призначення підлягає також погодженню з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства.

Підставою для відмови у погодженні проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації. У висновку про відмову погодження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки органами, зазначеними в частинах першій - третій статті 186-1 ЗК України, має бути надано вичерпний перелік недоліків проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та розумний строк для усунення таких недоліків (який за письмовим проханням розробника проєкту може бути продовжений).

Згідно з частиною дев`ятою статті 118 ЗК України відповідний орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Касаційний суд, за результатами перегляду постанови апеляційного суду в цій частині, вважає, що за умови, що документів, передбачених статтями 116, 117, 118, 186-1 ЗК України, на розгляді в органі місцевого самоврядування, до повноважень якого належить вирішення питання передання земельної ділянки у власність, немає, а власник земельної ділянки виявив невідповідність відомостей її статусу, земельна ділянка розташована у межах Межигірського лісництва, тому підстав для задоволення позову про визнання незаконними дій посадових осіб Департаменту земельних ресурсів, які полягали у відмові надати ОСОБА_1 позитивний висновок щодо можливості надання земельної ділянки для індивідуального садівництва, немає.

З огляду на зазначене колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про відмову в позові в цій частині.

Касаційний суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що спірна земельна ділянка не знаходиться в зеленій зоні, не перебуває у лісопарковій зоні, не є земельною ділянкою лісогосподарського призначення, оскільки ці доводи стосуються порядку набуття земельною ділянкою відповідного статусу і в цій справі не можуть бути предметом розгляду в обраний позивачем спосіб.

Також колегія суддів не бере до уваги доводи касаційної скарги про те, що постанова Великої Палати Верховного Суду у цій справі містить висновки про те, що «проєкт погодження землеустрою отримав позитивний висновок Головного Управління Держземагентства у м. Києві й департаменту містобудування та архітектури Київської міської державної адміністрації», оскільки, по-перше, у постанові Великої Палати Верховного Суду закцентовано на тому, що цей висновок виданий на замовлення попереднього власника садового будинку ОСОБА_3 , по-друге, оцінка цих доводів дана апеляційним судом і не входить до компетенції касаційного суду, оскільки зводиться до переоцінки доказів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, оскільки таке судове рішення є законним та обґрунтованим, прийняте з дотриманням вимог процесуального та матеріального закону, а доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 15 січня 2020 року залишити

без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:М. Є. Червинська С. Ю. Бурлаков А. Ю. Зайцев Є. В. Коротенко
В. М. Коротун