Провадження № 2/369/1922/20
РІШЕННЯ

Іменем України

16.10.2020 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі

головуючої судді Ковальчук Л.М.,

при секретарі Моргун А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту сумісного проживання жінки і чоловіка однією сім`єю, поділ майна,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту сумісного проживання жінки і чоловіка однією сім`єю, поділ майна, посилаючись на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 24 серпня 1985 року по 20 січня 2005 року , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 24 серпня 1985 року та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 20 січня 2005 року.

Від шлюбу спільних дітей подружжя не мало. Діти були у кожного з них від першого шлюбу. У неї є син. У чоловіка є дочка ОСОБА_2 - відповідачка по справі.

Її чоловік ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , так і не зареєструвавши розірвання шлюбу з нею в органах ВРАЦС, тому у нього штамп про шлюб залишився в паспорті.

Після смерті її чоловіка ОСОБА_3 відкрилась спадщина, але спадкоємцем першої черги визнана тільки дочка чоловіка від першого шлюбу ОСОБА_2 , відповідачка у справі. Вона не входила в коло спадкоємців після смерті свого чоловіка, оскільки шлюб між ними було розірвано.

Позивачка зазначала, що розірвання шлюбу було формальним, оскільки вона з чоловіком продовжували проживати разом однією сім`єю, як чоловік і дружина, у належній їй квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

У них був спільний бюджет та побут, вони виконували спільні права і обов`язки, зробили в зазначеній квартирі ремонт, і також у вересні 2017 року вона разом з чоловіком розпочали ремонт у приватному будинку, який знаходиться у с. Миропіль, який належить їй на праві власності.

Факт того, що чоловік з нею проживав за вказаною адресою у м. Києві, підтверджується тим, що укладаючи договір з ПриватБанком 19.10.2011 року, зазначив саме адресу проживання у квартирі АДРЕСА_2 .

Крім того, її чоловік ОСОБА_3 проходив навчання по перепрофілюванню по направленню Центру зайнятості Оболонського району м. Києва (місце проживання з нею в зазначеній квартирі), отримував Свідоцтво про присвоєння кваліфікації від 19 лютого 2016 року, де також зазначав адресу місця проживання у квартирі АДРЕСА_2 .

Її чоловік ОСОБА_3 обслуговувався у місцевому медичному закладі Оболонського району м. Києва, тобто за місцем проживання разом з нею.

Крім документального підтвердження зазначені вище факти сумісного проживання її з чоловіком можуть підтвердити свідки.

За час перебування у шлюбі нею з відповідачем 29 серпня 2009 року був придбаний приватний жилий будинок -98/300 часток жилого будинку по АДРЕСА_3 , який складається з 116,3 кв.м. житлової площі загальною площею 175,2 кв.м. з надвірними будівлями.

Право сумісної власності на зазначений будинок зареєстроване на ім`я ОСОБА_2 , відповідачки у справі, та ОСОБА_3 , на підставі Договору купівлі-продажу від 29 серпня 2007 року, при укладанні якого вона надавала письмову згоду у нотаріуса на придбання цього будинку, про що зазначено у договорі.

Таким чином, виходячи з норм ст. 70 СК України, ст. 370 ЦК України, кожному із співвласників належить рівна частка, а саме по Ѕ частині від 98/300 частин зазначеного будинку, що складає 49/300 частин жилого будинку.

Оскільки Ѕ частина від 98/300 частин будинку становить 49/300, яка за вказаним договором зареєстрована за ОСОБА_3 , придбана ними під час перебування у шлюбі, то вона вважала, що їй із зазначеної Ѕ частини будинку належить половина вказаної частини, тобто їй належить Ѕ частина від 49/300, що складає 49/600 частин.

Враховуючи викладене, позивач ОСОБА_1 просила встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , визнати за ОСОБА_1 право власності на 49/600 від 98/300 частин жилого будинку з належною частиною надвірних будівель, що знаходиться у с. Горенка, Києво-Святошинського району, Київської області.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 і представник позивача не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи позивач і представник позивача повідомлялись належним чином, подали суду заяви про розгляд справи у їхню відсутність, позов підтримали і просили його задовольнити, не заперечували проти заочного розгляду справи.

У судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду невідомі.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з"ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши письмові докази, показання свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно вимог ст. 74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім"єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об"єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За правилами ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, який укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 24 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

За правилами ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно вимог ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім"ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім"ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею ( ним ) проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до вимог ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Згідно вимог ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 і ОСОБА_1 з 24 серпня 1985 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Мінського районного суду м. Києва від 12 листопада 1992 року шлюб між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 розірвано.

Відповідно до копії Свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції м. Києва від 20 січня 2005 року серії НОМЕР_2 , шлюб між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 20 січня 2005 року зроблено запис за № 39.

Судом встановлено, що 29 серпня 2007 року був укладений Договір купівлі-продажу 98/300 часток жилого будинку, відповідно до умов п. 1 якого на умовах, передбачених цим договором, продавець ОСОБА_6 передає у власність, а покупці ОСОБА_3 , ОСОБА_2 приймають у власність в рівних частках кожний,-98/300 часток жилого будинку з належною частиною надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_3 , і зобов`язуються оплатити його вартість за ціною та на умовах, встановлених у цьому договорі.

Згідно умов п. 3 даного Договору продаж 98/300 часток жилого будинку вчиняється між сторонами-300 000 грн., і вказану суму грошей покупці сплатили, а продавець отримав повністю-до підписання цього договору.

Відповідно до умов п. 5 даного Договору право власності покупців на вказані 98/300 часток жилого будинку з належною частиною надвірних будівель виникає з моменту державної реєстрації цього договору.

В п. 10 Договору купівлі-продажу 98/300 часток жилого будинку вказано, що продавець ознайомлений із заявою ОСОБА_1 про надання її згоди на укладання цього договору її чоловіком ОСОБА_3 ..

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть, виданого Відділом реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві 12 грудня 2017 року.

Згідно вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до вимог ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно вимог ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до вимог ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 надав свідчення суду, що він знає ОСОБА_3 з квітня 2016 року, а ОСОБА_1 він знає з серпня місяця 2016 року. Свідок підтвердив, що знає їх обох як сім`ю. За життя ОСОБА_3 був задоволений дружиною і ставив всім її в приклад. Свідок був на похованні ОСОБА_3 і бачив, що організацією поховання ОСОБА_3 займалась ОСОБА_1 .. Свідок зазначав суду, що ОСОБА_3 і ОСОБА_1 проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 . Він неодноразово був у них вдома і бачив, як ОСОБА_1 готувала їду, а також пригощала свідка кавою. Свідок зазначав, що ОСОБА_3 виховував сина ОСОБА_1 з 3 років і він вважав його своїм батьком.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 надала свідчення суду, що вона є сусідкою ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_4 , і знає сім`ю ОСОБА_1 і ОСОБА_3 з 1988 року. ОСОБА_1 і ОСОБА_3 були чоловіком і жінкою. В них була міцна і дружна сім`я, вони все купували разом.

В судовому засіданні судом було встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 з 24 серпня 1985 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Мінського районного народного суду від 12 листопада 1992 року шлюб між ОСОБА_3 і ОСОБА_3 розірвано.

На час укладення Договору купівлі-продажу 98/300 частин жилого будинку від 29 серпня 2007 року шлюб між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 було розірвано, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції м. Києва 20 січня 2005 року серії НОМЕР_2 , відповідно до якого шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 був розірваний, про що в Книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 20 січня 2005 року зроблено запис за № 39.

Доводи позивачки ОСОБА_1 , що під час укладення даного договору вона, як дружина ОСОБА_1 , надавала письмову згоду у нотаріуса на придбання цього будинку, спростовуються іншими доказами, а саме Свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції м. Києва 20 січня 2005 року серії НОМЕР_2 , відповідно до якого шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 був розірваний, про що в Книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 20 січня 2005 року зроблено запис за № 39.

Доводи позивачки ОСОБА_1 з приводу того, що ОСОБА_3 постійно проживав з ОСОБА_1 за адресою її проживання: АДРЕСА_1 , також спростовуються іншими доказами. Так, у Договорі купівлі-продажу 98/300 часток жилого будинку від 29 серпня 2007 року покупці за Договором ОСОБА_3 і ОСОБА_2 зазначили, що вони проживають у АДРЕСА_5 .

Інші доводи позивачки про сумісне проживання її з ОСОБА_3 за його життя, як чоловіка і жінки, також не підтверджені належними і допустимими доказами.

Суд, з"ясувавши дійсні обставини справи і дослідивши письмові докази, показання свідків, дійшов висновку, що позивач ОСОБА_1 і представник позивача не довели і не надали суду достатньо належних і допустимих доказів в обгрунтування заявлених позовних вимог про встановлення факту сумісного проживання жінки і чоловіка однією сім`єю і поділ майна, і тому у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. 55 Конституції України, п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, ст. ст. 15, 16, 368, 372 ЦК України, ст. ст. 39, 60, 69, 70, 71, 74 Сімейного кодексу України, ст. ст. 4, 5, 77, 78, 79, 80, 81, 133, 141, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту сумісного проживання жінки і чоловіка однією сім`єю, поділ майна відмовити.

Інформація про позивача: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Інформація про відповідача: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса місця проживання: АДРЕСА_3 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повне рішення суду складено 28 жовтня 2020 року.

Заочне рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення суду.

Суддя Ковальчук Л.М.