Провадження № 2/161/829/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2020 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого судді Філюк Т.М.

за участю секретаря судового засідання Бортнюка А.В.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу квартири, -

В С Т А Н О В И В:

12 листопада 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу квартири.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 25 листопада 1999 року між ним та відповідачем укладено договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з п. 3 вказаного договору продаж квартири вчинено за 5 334,00 грн. Позивач вказує, що договір купівлі-продажу квартири від 25 листопада 1999 року слід розірвати, оскільки покупець ОСОБА_2 не виконав умов договору, не оплативши повну вартість квартири. На момент укладення договору відповідач частково сплатив вартість предмета договору, а решту суми зобов`язався повернути пізніше. Сторони договору дійшли домовленості між собою про те, що позивач має право проживати у проданій ним квартирі до повернення боргу відповідачем. На думку позивача, обставини укладення і виконання спірного договору були встановлені рішенням Луцького міського суду від 25 квітня 2001 року у справі №2-1554/2001. У цьому рішенні суду зазначено, що на час укладення договору ОСОБА_2 частково виконав своє зобов`язання по оплаті вартості купленої квартири, а саме: сплатив ОСОБА_1 3 000 грн. Також позивач зазначає, що ОСОБА_2 не повернув йому борг в сумі 2 334,00 грн, в зв`язку з чим він не мав можливості придбати собі інше житло. Наразі він продовжує проживати у проданій квартирі, сплачує комунальні платежі. Позивач вважає, що викладені ним обставини дають підстави для вимоги про розірвання договору купівлі-продажу квартири.

Враховуючи вищенаведене, на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК України позивач просить розірвати договір купівлі-продажу від 25 листопада 1999 року, відповідно до умов якого ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_2 купив двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді від 02 грудня 2019 року відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

У встановлений судом строк від відповідача ОСОБА_2 відзив на позовну заяву до суду не надійшов.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, які зазначені в позовній заяві, просить позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується його особистою розпискою про повідомлення наступної дати і часу судового засідання в суді.

Встановивши, що відповідача належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, а також те, що його неявка не перешкоджає розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 223 ЦПК України.

Разом з тим 30 січня 2020 року на адресу суду від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява про визнання позову.

Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Вирішуючи питання про можливість прийняття визнання позову відповідачем, суд, керуючись положеннями ч.4 ст.206 ЦПК України, дійшов висновку про відмову у прийнятті визнання позову відповідачем, оскільки вважає, що таке визнання суперечить Закону та не може слугувати підставою для задоволення позову.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши та оцінивши представлені в справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов безпідставний та не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець)передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. ч. 2, 4 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу.

Приписами ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, розірвання договору.

Відповідно до ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

В разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв`язку з виконанням цього договору (ст. 652 ЦК України).

Приписами ст. 653 ЦК України встановлено, що якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Суд встановив, що 25 листопада 1999 року між сторонами укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_2 купив квартиру АДРЕСА_2 (а.с.2).

Відповідно до п. 3 вищезазначеного договору, продаж цей вчинено за 5 334 гривень, які продавець отримав від покупця до підписання цього договору (а.с.2).

Договір купівлі-продажу квартири від 25 листопада 1999 року нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ващук В.Ф. і зареєстрований в реєстрі за №3904.

Обґрунтовуючи позовну вимогу, ОСОБА_1 вказує, що на момент укладення спірного договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_2 не сплатив йому повної вартості проданої квартири, а тому порушив істотні умови договору. Внаслідок такого істотного порушення він не мав змоги купити собі інше житло.

Стаття 611 ЦК України передбачає різні правові наслідки порушення зобов`язання, до яких належать, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків і моральної шкоди.

Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, - відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Перебування сторін у договірних правовідносинах містить у собі наявність як прав, так і обов`язків у кожної зі сторін. Також гарантується стабільність вказаних правовідносин, що передбачено у статті 651 ЦК України, зі змісту якої вбачається, що розірвання договору вважається екстраординарною подією, що передбачене у вичерпному переліку підстав.

Суд при вирішенні питання про розірвання договору, повинен надати оцінку істотності порушення договору другою стороною, зокрема чи значною мірою вона позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

При цьому суд повинен врахувати принцип стабільності правових відносин, особливо у сфері цивільного обігу нерухомого майна.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року№ 530/121/17 та від 27 листопада 2018 року № 912/1385/17.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами не довів суду істотність допущеного відповідачем порушення договору у вигляді часткової сплати ціни договору.

Укладаючи спірний договір, сторони такого правочину погодили, що у тексті цього договору зафіксовано всі його істотні умови, що стосується купівлі-продажу квартири. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не мають правового значення.

Позивач не надав суду доказів того, що після укладення спірного правочину за відповідачем зберігалося зобов`язання сплатити йому частину вартості проданої квартири, в тому числі, умов та строків такого зобов`язання.

В якості доказу на підтвердження обставин укладення і виконання спірного договору позивач надає копію рішення Луцького міського суду Волинської області від 25 квітня 2001 року в справі 2-1554/2001.

Однак суд відхиляє такий доказ, оскільки копія вищевказаного рішення суду не оформлена належним чином, зокрема, не містить гербової печаті суду та відомостей про набрання рішенням законної сили.

Інших доказів на підтвердження позовних вимог позивач суду не надав.

Також, на думку суду, неможливо стверджувати про те, що позивач «значною мірою», в розумінні ч. 2 ст. 651 ЦК України, був позбавлений того, на що розраховував, внаслідок часткової оплати вартості квартири відповідачем. Навіть за умови, що відповідач дійсно не сплатив повної вартості придбаної ним квартири, зміст позовної заяви та виклад позивачем обставин вчинення сторонами спірного правочину дають підстави для висновку про те, що позивач був обізнаний та міг передбачати наслідки часткової оплати відповідачем ціни договору, адже між ними, нібито, було обумовлено, що позивач буде продовжувати проживати в цій квартирі до повного розрахунку відповідачем, при цьому погодився на такі умови та відчужив квартиру відповідачу.

Також суд враховує, що з часу укладення між сторонами договору купівлі-продажу квартири минуло вже понад 20 років, а матеріали справи не містять доказів того, що впродовж цього тривалого періоду часу позивач ставив до відповідача будь-які вимоги щодо повернення коштів.

Враховуючи, що позивач не довів та не підтвердив жодними належними та допустимими доказами позовні вимоги, суд дійшов висновку що в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд дійшов висновку, що такі витрати компенсуються за рахунок держави, оскільки позивач, якому відмовлено в задоволенні позову, звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 77, 78, 81, 133, 141, 259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, на підставі ст.ст. 651, 652, 653 Цивільного кодексу України, суд, -

У Х ВА Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу квартири відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; паспорт серії НОМЕР_1 );

Відповідач: ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 ; паспорт серії НОМЕР_2 ).

Дата складання повного тексту рішення 12 лютого 2020 року.

Суддя

Луцького міськрайонного суду Т.М.Філюк