Справа № 369/9748/15-ц
Провадження № 2/369/212/20
РІШЕННЯ

Іменем України

28.12.2020 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючої судді -Дубас Т.В.,

за участю секретаря - Мазурик Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулось до суду з позовом та просило в рахунок погашення заборгованості в сумі 1 107 625 грн. 19 коп., з яких сума заборгованості за кредитом 1 018 186 грн. 04 коп., сума заборгованості за відсотками 89 439 грн. 15 коп. за кредитним договором № 2706/0608/71-336 від 10.06.2008, укладеним з ОСОБА_1 , звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 34,8 кв.м, житловою площею 18,3 кв.м, шляхом визнання права власності на вказане майно за ПАТ «Дельта Банк»; визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на вищезазначену квартиру.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.06.2008 між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого відповідачу було надано кредит в розмірі 60 000 доларів США з розрахунку 11,9 % річних за користування кредитом на строк з 10.06.2008 по 10.06.2038 включно. З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, за яким передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Банк виконав свої зобов`язання перед відповідачем. Однак, у порушення норм закону та умов договору відповідач не здійснювала погашення заборгованості за кредитом у встановлені договором строки, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 1 107 625 грн. 19 коп. Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом та просила визнати недійсним кредитний договір від 10.06.2008 № 2706/0608/71-336, а також іпотечний договір від 10.06.2008 № 2706/0608/71-336-Z-1, укладені нею.

Зустрічні позовні вимоги були обґрунтовані тим, що 10.06.2008 між ОСОБА_1 та ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 60 000 доларів США з розрахунку 11,9 % річних за користування кредитом на строк з 10.06.2008 по 10.06.2038 включно. З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним кредитним договором між ОСОБА_1 та банком було укладено іпотечний договір, за яким передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 вважала, що вищезазначені договори є недійсними, оскільки надання кредиту в іноземній валюті суперечить вимогам чинного законодавства. На її думку, умови кредитного договору мали відповідати Закону України «Про захист прав споживачів», кредитний договір всупереч ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не містить детального розпису загальної вартості кредиту для споживача, інші умови, визначені законодавством. З позиції ОСОБА_1 , оспорюваний договір містить істотний дисбаланс прав та обов`язків, є несправедливим, укладений договір іпотеки має акцесорний характер, а тому, оскільки недійсним є кредитний договір, тому іпотечний договір є також недійсним.

Ухвалою судді від 08.09.2015 було відкрито провадження у справі.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.11.2016, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 31.01.2017, у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.07.2017 було рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.11.2016 та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 31.01.2017 в частині вирішення позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Підставою для скасування вказаних судових рішень касаційний суд вказав те, що суди фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином не встановили, не перевірили, чи наявні підстави для задоволення вимог іпотекодержателя, чи звертався банк до реєстратора права власності, чи є цей спосіб судового захисту ефективним, який відновлює порушені права кредитора.

Тобто, під час нового розгляду суд повинен розглядати справу лише в межах позову АТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, так як зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ «Дельта Банк» про визнання договорів недійсним є вирішеним.

Ухвалою судді від 03.08.2017 було прийнято справу до провадження, призначено розгляд справи.

Ухвалою суду від 15.11.2017 було зупинено провадження у справі у зв`язку із призначенням судової експертизи.

Ухвалою судді від 11.05.2019 було провадження у справі поновлено, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 11.02.2020 було закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду справи по суті.

Позивач в судове засідання свого представника не направив, звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи без участі його представника, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Відповідач та її представник у судове засідання 10.09.2020 не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені, у судових засіданнях, коли були присутні в суді, заперечували проти позову, подали до суду спочатку відзив на позовну заяву, а в подальшому письмові пояснення (до судових дебатів), в яких проти задоволення позовних вимог заперечували також.

У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Вислухавши думку осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10.06.2008 між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 60 тис. доларів США на строк до 10.06.2038 зі сплатою 11,9 % річних.

10.06.2008 на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавець передала банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , що належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 10.06.2008.

У п. 12.3.1 зазначеного договору іпотеки міститься застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом переходу до останнього права власності на предмет іпотеки.

25.05.2012 на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги ПАТ «Сведбанк» відступило, а ПАТ «Дельта Банк» прийняло право вимоги по усім кредитним та забезпечувальним договорам укладеним між банком та фізичними особами, у тому числі за кредитним договором від 10.06.2008 та іпотечним договором від 10.06.2008, укладеними з відповідачем.

Відповідач взяті на себе зобов`язання не виконувала, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором, яку позивач станом на 28.07.2015 визначив у розмірі 50 204,48 доларів США, з яких: заборгованість по тілу кредиту у розмірі 46 150,54 доларів США, заборгованість за відсотками у розмірі 4 053,94 доларів США.

З огляду на встановлені обставини у справі суд вважає за необхідне проаналізувати наступне законодавство та правові висновки Верховного Суду.

У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 14 ЦК України визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

З огляду на ч.ч. 1, 2 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 12 Закону визначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Частина 1 статті 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

В силу вимог ч. 4 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частинами 1, 2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

За приписами ч.ч. 1-3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі.

У відповідності до правового висновку ВП ВС, викладеного у постанові від 21.03.2018 у справі № 760/14438/15-ц, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З огляду на ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням встановлених судом обставин у справі та проаналізованих правових норм та практики Верховного Суду суд приходить до наступних висновків.

Сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору у разі невиконання боржником своїх зобов`язань за кредитним договором і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на цей предмет іпотеки.

Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» та й будь-які інші правові норми не містять можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

А отже, з огляду на правовий висновок ВП ВС, викладений у постанові від 21.03.2018 у справі № 760/14438/15-ц, обраний позивачем спосіб захисту свого права є позасудовим, законом не наділено суд повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, в договорі іпотеки або в будь-якому іншому договорі це також не передбачено, тому суд залишає вимоги позивача без задоволення.

Так як у задоволенні позову суд відмовляє, судові витрати відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України залишаються саме за позивачем.

При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

З урахуванням викладеного й керуючись правовим висновком, викладеним у постанові ВП ВС від 21.03.2018 у справі № 760/14438/1, ст.ст. 41, 55 Конституції України, ст.ст. 11, 14, 15, 16, 328, 572, 575, 589, 590 ЦК України, ст.ст. 7, 12, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 4, 5, 18, 19, 23, 30, 76-82, 141, 259, 263-268, 351, 352, 354 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду або через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Т.В.Дубас