Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2020 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва в складі головуючого судді Гребенюка В.В., за участю секретарів судового засідання Добривечір А.О., Товченко К.М., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування поширеної недостовірної інформації, -

УСТАНОВИВ:

До Печерського районного суду м. Києва звернувся ОСОБА_3 (надалі за текстом - позивач) з позовом до ОСОБА_4 (надалі за текстом - відповідач) та ТОВ «Новини 24 години», про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування поширеної недостовірної інформації.

В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в мережі Інтернет було оприлюднено відеосюжет-інтерв`ю під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_9», ІНФОРМАЦІЯ_1 в мережі Інтернет було опубліковано статтю під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 на якому міститься інтерв`ю відповідача журналісту каналу « ІНФОРМАЦІЯ_4 ». У вказаних інтерв`ю відповідач стверджує про причетність позивача до корупційної оборудки, пов`язаної із продажем заводу «ІНФОРМАЦІЯ_6», та про втручання позивача в проведення експертиз на етапі слідства по справі ОСОБА_6 .

На думку позивача, інформація, оприлюднена в мережі Інтернет, є недостовірною, а відтак, негативно впливає на честь і гідність позивача та завдає шкоди його діловій репутації. З метою захисту своїх особистих немайнових прав, позивач звернувся до суду з позовними вимогами та просив визнати оприлюднену інформацію недостовірною та такою, що порушує його особисті немайнові права, а також зобов`язати ТОВ «Новини 24 години» вилучити відеофайл « ІНФОРМАЦІЯ_10» з мережі Інтернет та оголосити вступну та резолютивну частину рішення суду.

В подальшому, позивач уточнив свої позовні вимоги, виключивши з числа співвідповідачів ТОВ «Новини 24 години», просив визнати недостовірною та такою, що порушує його особисті немайнові права, інформацію про втручання позивача в проведення слідства та про причетність позивача до корупційної оборудки, пов`язаної із продажем заводу «ІНФОРМАЦІЯ_6» та зобов`язати відповідача спростувати вказану недостовірну інформацію шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.11.2018 року підсудність спору визначено за Подільським районним судом м. Києва, відповідно до місця проживання відповідача.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 06.03.2019 року відкрито провадження у справі, призначено судове засідання та встановлено строк для надання відзиву.

Відповідач надав відзив, у якому заперечив проти задоволення вказаних вимог в повному обсязі, вважаючи їх необгрунтованими та безпідставними, оскільки оскаржувана позивачем інформація містить оціночні судження, та в ній йдеться про висловлювання,. що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню на їх правдивість, а оспорювана інформація жодним чином не порушує немайнові права позивача.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_11 року в мережі Youtube було оприлюднено відеосюжет «ІНФОРМАЦІЯ_12», в якому відповідач стверджує про причетність позивача до корупційної оборудки, пов`язаної із продажем заводу « ІНФОРМАЦІЯ_6 » та про втручання позивача в проведення експертизи на етапі слідства. Зокрема, відповідач в інтерв`ю повідомляє: «ІНФОРМАЦІЯ_13»

ІНФОРМАЦІЯ_7 лютого на веб-сайті за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_8 опубліковано статтю під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_14 » та розміщено відеофайл з інтерв`ю, в якому позивач повідомляє: «ІНФОРМАЦІЯ_14».

З метою з`ясування обставин у справі та перевірки їх доказами в судовому засіданні було досліджено запис відеосюжетів, наданих позивачем, відповідно до яких встановлено зміст вказаних сюжетів та інформацію, викладену в них.

Українським бюро лінгвістичних експертиз надано експертний висновок від 24.04.2018 № 056/141 щодо: а) чи містять текстові матеріали, надані для експертизи, інформацію про втручання позивача в проведення експертиз, пов`язаних із розслідуванням корупційних прав, та про причетність позивача до корупційної оборудки, пов`язаної з продажем заводу « ІНФОРМАЦІЯ_6 »; б) якщо текстові матеріали містять відповідну інформацію, то в якій формі її виражено: твердження чи оціночного судження (а.с. 9-39).

Відповідно до висновку експерта встановлено, що:

- текстові матеріали, надані для експертизи, містять інформацію про втручання секретаря Ради національної безпеки України Турчинова в проведення експертиз, пов`язаних із розслідуванням корупційних справ, і цю інформацію виражено в формі твердження;

- текстові матеріали, надані для експертизи, містять інформацію про причетність секретаря Ради національної безпеки України Турчинова до корупційної оборудки, пов`язаної з продажем заводу «ІНФОРМАЦІЯ_6», і цю інформацію виражено в формі твердження.

Відповідно до ч. 3 ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Разом із цим, ст. 34 Конституції України гарантовано право кожного вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно зі ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Частиною 1 ст. 201 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) визначено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, зокрема, є честь, гідність і ділова репутація особи. Одночасно, відповідно до змісту ч. 1 ст. 302 ЦК України, фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто, містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Зазначена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 761/6866/16-ц.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Частиною 2 даної статті встановлено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Пленум Верховного Суду України в пунктах 1, 19 Постанови від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснює, що беручи до уваги положення ст.ст. 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Таким чином, згідно з ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в України, неодноразово наголошував, зокрема, у Рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав, та предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»).

Вирішуючи спір, суд виходить з того, чи є інформація, що містить в двох сюжетах, фактичними твердженнями чи оціночними судженнями.

Відповідно до вимог ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Щодо інформації про втручання позивача в проведення експертиз (сюжет від ІНФОРМАЦІЯ_15 року) судом встановлено факт поширення цього сюжету, крім того, висновком експерта від 24.04.2018 року встановлено те, що інформацію, подану в ньому виражено у формі твердження. Водночас відповідач не навів доказів щодо того, що інформація, подана в ньому є достовірною і відповідає дійсності, відтак, суд дійшов висновку про обґрунтованість даної позовної вимоги та наявність правових підстав для її задоволення.

Щодо інформації про причетність позивача до корупційної оборудки, пов`язаної з продажем заводу «ІНФОРМАЦІЯ_6», суд зазначає наступне.

Судом встановлено факт поширення цього сюжету, водночас суд критично сприймає висновок експерта від 24.04.2018 року в тій частині, що відповідну інформацію виражено у формі твердження.

Відповідно до ч. 1 ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

В судовому засіданні, під час дослідження доказів суд установив, що відповідачем під час подання відповідної інформації було висловлено гіпотетичне припущення щодо її достовірності. Відповідачем було дослівно заявлено: «ІНФОРМАЦІЯ_16». Зокрема, репліка відповідача «Якщо це правда» вказує на відсутність категоричності у поданні інформації та необхідність перевірки її правдивості.

Отже, щодо вказаної позовної вимоги суд дійшов висновку про те, що інформація щодо причетності позивача до корупційної оборудки, пов`язаної із продажем заводу «ІНФОРМАЦІЯ_6», не містить фактичних даних, а тому відсутні підстави для задоволення позову в цій частині.

У пункті 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» Верховний Суд України зазначив, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Судом встановлено, що позивач є публічною особою, до спірного висловлювання займав посаду Секретаря Ради національної безпеки і оборони України, а відповідно межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою, оскільки він безпосередньо відігравав важливу роль у діяльності держави, та його дії становлять суспільний інтерес.

Вирішуючи спір, суд виходить з того, що, даючи згоду на обрання чи призначення на публічну посаду, особа повинна усвідомлювати, що в силу необхідності дотримання принципів публічності, відкритості та підзвітності влади, що закріплені в статтях 3, 6, 19, 57 Конституції України, її посадова і професійна діяльність буде знаходитися під пильним наглядом суспільства. Межі оцінки і критики вчинків, висловлювань чи бездіяльності публічної особи є значно ширшими, ніж такі межі в оцінці звичайної людини.

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих ст. 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Європейський суд з прав людини 2 червня 2016 року ухвалив Рішення у справі №61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до п. 2 ст. 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес. Крім того, у зазначеному рішенні Суд також вказує на вищезазначену відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями та зауважує, що для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів.

Право на недоторканність ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадку, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена «з явним злим умислом», тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку (рішення ЄСПЛ у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року).

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 1-2, 4, 5, 10, 11-13, 19, 43, 49, 76-82, 110, 258-259, 263-264, 265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування поширеної недостовірної інформації - задовольнити частково;

Визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права на повагу до честі, гідності та ділової репутації, інформацію щодо втручання ОСОБА_3 в проведення слідства по справі ОСОБА_6 , оприлюднену ОСОБА_4 в інтерв`ю, що розміщене за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_8 у фразі: «ІНФОРМАЦІЯ_17» та зобов`язати ОСОБА_4 спростувати вказану недостовірну інформацію шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити;

Повне найменування сторін:

позивач - ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 );

відповідач - ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 );

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи, а також особами, що не брали участі у справі (якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки) - повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду у письмовій формі з дотриманням вимог ст. 356 ЦПК України, - протягом тридцяти днів з дня його проголошення; учасником справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - з дня отримання копії повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску й з інших поважних причин;

Законної сили рішення суду набирає після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано;

В разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду;

Відповідно до п.п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя В.В. Гребенюк