КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
номер апеляційного провадження: 22-ц/824/336/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді доповідача - Білич І.М.

суддів - Іванченка М.М., Лапчевської О.Ф.

при секретарі - Кемському В.В.

за участі: позивачів - ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 10 липня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Подільського районного суду міста Києва Васильченко О.В.,

по цивільній справі № 758/11384/16-ц за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування майнової і моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

У вересні 2016 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у якому, з урахуванням уточнень, просили стягнути з відповідачів солідарно (консолідовано) на свою користь 385 000 грн. у відшкодування моральної шкоди та 163 000 грн. у відшкодування майнової шкоди.

При цьому, ґрунтуючись на ступені отриманих/заподіяних страждань та майнових збитків, позивачі просили стягнути вказані суми з відповідачів в наступній пропорції: з ОСОБА_3 - 60%, з ОСОБА_4 ) - 40% на користь ОСОБА_1 - 60%, на користь ОСОБА_2 - 40%. Тобто, з ОСОБА_3 , на думку позивачів, до стягнення підлягає 231 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, з яких 138 600 грн. на користь ОСОБА_1 та 92 400 грн. на користь ОСОБА_2 , а також 97 800 грн. у відшкодування майнової шкоди, з яких - 58 680 грн. на користь ОСОБА_1 та 39 120 грн. на користь ОСОБА_2 .

З ОСОБА_4 , на думку позивачів, до стягнення підлягає 154 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, з яких 92 400 грн. на користь ОСОБА_1 та 61 600 грн. на користь ОСОБА_2 , а також 65 200 грн. у відшкодування майнової шкоди, з яких - 39 120 грн. на користь ОСОБА_1 та 26 080 грн. на користь ОСОБА_2 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що вони є людьми похилого віку, мають інвалідність. Відповідачі, проживаючи в квартирі, що розташована над квартирою позивачів, впродовж 2013-2018 рр. систематично порушують їх права, що проявляється у постійному шумі, пияцтві, погрозах фізичної розправи та образами на адресу позивачів і їхніх близьких.

Унаслідок неадекватної поведінки та протиправних дій відповідачів, вони зазнали моральної, а також майнової шкоди, що проявляється у їх зверненнях позивачів до лікарів, затратах на стаціонарне та амбулаторне лікування серцевого нападу ОСОБА_1 та гіпертонічного кризу/нервового зриву ОСОБА_2 .

Звернення позивачів до правоохоронних органів є безрезультатними та не мають належного впливу на відповідачів і фактично лише стали підставою для внесення відомостей до ЄДРДР про кримінальні правопорушення, а також притягнення відповідачів до адміністративної відповідальності.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 10 липня 2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 30 000 гривень у відшкодування моральної шкоди. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, позивачами подано апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої ставиться питання про скасування рішення суду та ухвалення нового судового рішення відповідно до вимог закону, яким стягнути на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 справедливу суму компенсації моральної та майнової шкоди.

Посилаючись на те, що розмір завданих позивачам збитків визначений судом першої інстанції є необґрунтовано заниженим. Судом, на думку скаржників, не надано належної правової оцінки наданим ними доказами щодо розміру заподіяної моральної та майнової шкоди.

Також просили прийняти окрему ухвалу, яку направити на адресу керівництва МВС та ГПУ, за фактом бездіяльності посадових осіб правоохоронних органів та неналежного реагування на звернення позивачів щодо порушення ОСОБА_3 та ОСОБА_4. їх прав.

Відповідачем ОСОБА_3 подавалася апеляційна скарга на рішення Подільського районного суду м. Києва від 10 липня 2019 року, яка ухвалою Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року була визнана неподаною та повернута заявникові.

У судовому засіданні позивачі підтримали подану апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній та просили її задовольнити.

Відповідачі про день, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином як за місцем перебування шляхом направлення судових повісток засобами поштової кореспонденції, так і на підставі ч. 11 ст. 128 ЦПК України шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади. У судове засідання не з`явилися, клопотань про відкладення розгляду справи не подавали.

При цьому, колегія суддів враховує, що згідно сталої практики Європейського суду з прав людини сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженнями у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб що не з`явилися відповідно до положень ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з`явилися, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є пенсіонерами, зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 , з 07.12.2000 року.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на момент пред`явлення даного позову були зареєстровані та проживали за адресою: АДРЕСА_2 , що розташована над квартирою позивачів.

Підставою для звернення до суду з даним позовом було те, що відповідачами систематично здійснюється порушення режиму тиші, галаси, погрози та образи в бік позивачів. У зв`язку з чим, позивачі, будучи людьми похилого віку з численними вадами здоров`я, зазнають моральних страждань, а також вимушені нести витрати на купівлю ліків та прикладати значні зусилля для звернення до органів правопорядку та суду з метою відновлення порушених прав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що протиправною поведінкою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заподіяно позивачам моральну шкоду, однак доказів на заподіяння відповідачами майнових збитків позивачам суду не надано.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.

Колегія суддів, вважає правомірними висновки суду першої інстанції відносно того, що протиправна поведінка відповідачів знайшла своє підтвердження в матеріалах справи. Зокрема, підтверджується постановами суду по розгляду адміністративних матеріалів, листами з правоохоронних органів щодо складення протоколів про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_3 й ОСОБА_4 та внесення відомостей до ЄРДР за ознаками вчинення відповідачем ОСОБА_3 кримінального правопорушення.

Зокрема, ось деякі із них:

Відповідно до листа Подільського УП ГУНП в м. Києві від 24.07.2013 року відносно ОСОБА_3 складено адміністративний протокол за ч.1 ст. 182 КУпАП.

За висновком дільничного Подільського РУ ГУМВС України в м. Києві від 25.08.2013 року, відносно ОСОБА_4 було складено адміністративний протокол за ч.1 ст. 182 КУпАП.

Також, згідно листа Управління громадської безпеки ГУ МВС України в місті Києві від 03.04.2015 року позивачів повідомлено, що за їхнім зверненням відносно сусідки ОСОБА_4 01.04.2015 року було складено адміністративний протокол за ч. 1 ст. 182 КУпАП(порушення правил додержання тиші).

Відповідно до листа Подільського УП ГУНП в м. Києві від 06.05.2015 року ОСОБА_1 повідомлено, що за фактом погроз ОСОБА_3 щодо позивачів, розпочато кримінальне провадження №0002147 за попередньою правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 129 КК України (погроза вбивством).

Ухвалами Подільського районного суду м. Києва від 15.11.2013 року та від 21.03.2016 року слідчим суддею було зобов`язано уповноваженого слідчого внести відомості до ЄРДР на підставі звернення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо кримінальних правопорушень, вчинених ОСОБА_3 та дільничним інспектором ОСОБА_7 .

Ухвали суду виконані, відомості до ЄРДР внесено за ч. 1 ст. 365 КК України(перевищення влади або службових повноважень), № 0000367, потерпілими у кримінальному провадженні визнані ОСОБА_1 та ОСОБА_2

19.11.2015 року, 11.03.2016 року, 25.03.2016 року позивачів працівниками поліції повідомлено про проведення профілактичних бесід з відповідачами, а також про притягнення мешканців квартири АДРЕСА_3 над квартирою позивачів до адміністративної відповідальності.

Висновком інспектора Подільського УП ГУНП в м. Києві від 05.04.2016 року, позивачам доведено до відома, що за їхніми заявами відповідачів притягнуто що відповідальності за ч.1 ст. 182 КУпАП.

Згідно постанови Подільського районного суду м. Києва від 19.08.2016 року, ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу. З постанови також вбачається, що ОСОБА_3 , знаходячись біля вхідних дверей квартири за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, виражався нецензурною лайкою в громадському місці, образливо чіплявся до сусіда ОСОБА_1 , на зауваження не реагував, чим порушив громадський порядок та спокій громадян. Постанова суду набрала законної сили.

Відповідно до постанови Подільського районного суду м. Києва від 23.07.2018 року, ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 182 КУпАП. Так як 03.05.2018 року о 23 год. 00 хв. ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 , повторно протягом року створював шум підручними предметами в нічний час, чим порушував спокій громадян.

Постановою Подільського районного суду м. Києва від 25.01.2019 року ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення за ч. 2 ст. 182 КУпАП. Відповідно до встановлених судом обставин, ОСОБА_3 09.11.2018 року о 01 год. 00 хв. за адресою: АДРЕСА_2 , перебуваючи за домашньою адресою, підручними засобами порушував тишу в нічний час, чим своїми діями порушив спокій громадян та вчинив адміністративне правопорушення ч. 2 ст. 182 КУпАП.

Відтак, з матеріалів справи вбачається, що, починаючи з 2013 року позивачі неодноразово звертались до правоохоронних органів поліції та прокуратури із зверненнями, заявами та скаргами щодо протиправності дій відповідачів. Крім того, позивачами також оскаржувалася бездіяльність працівників правоохоронних органів щодо неналежного розслідування ними відповідних фактів та не вчинення дій щодо усунення конфліктних відносин між сторонами.

Загалом, позивачами була надана інформація за якою, щодо ОСОБА_3 за їх скаргами було складено більше двадцяти адміністративних протоколів, а щодо ОСОБА_4 ) - 3 адміністративні протоколи за статтями 173-2 та 182 КУпАП.

Очевидним є також той факт, що протиправні дії ОСОБА_3 й ОСОБА_4 пов`язані із систематичним порушенням порядку та спокою співжиття позивачів, а також моральними стражданнями, викликаними образами і насміханнями з їх боку.

За загальними положеннями цивільного законодавства про відшкодування моральної шкоди викладеними в ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 280 ЦК України встановлено, що якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до п. 4 вказаної Постанови Пленуму у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У пункті 5 зазначеної вище Постанови Пленуму ВСУ судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги відносно того, що розмір моральної шкоди визначений судом до стягнення, є заниженим, а відтак, судом не враховано подані позивачами докази на підтвердження того, що вони зазнали моральних страждань на суму 385 000 грн., з огляду на наступне.

Так, визначення розміру заподіяних моральних страждань покладається на розсуд суду, з урахуванням конкретних обставин справи та доказів, наданих сторонами.

У контексті практики Європейського суду з прав людини варто зазначити, що справедливість компенсації як категорія, що застосовується й національним законодавцем, проте є не розкритою в судових прецедентах, визначається ЄСПЛ з урахуванням усіх обставин, а також особливостей справи. Суд суворо дотримується позиції, що відшкодування має виключно компенсаційний, а не каральний, обтяжуючий або запобіжний характер.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивачам заподіяна моральна шкода в розмірі 385 000 грн. у ході розгляду справи суду не надано. Подані суду документи, містили в більшості системний аналіз неправомірності дій відповідачів, та послідовність звернень ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як до правоохоронних органів так і за медичною допомогою.

Відтак, визначений судом розмір моральної шкоди 30 000 грн., на думку колегії суддів, відповідає засадам розумності та справедливості.

Доводи апеляційної скарги в частині невірного визначення судом суми відшкодування моральної шкоди, фактично зводяться до переоцінки встановлених судом обставин та не спростовують висновків суду.

Позивачі звертаючись з позовом до суду посилалися також на те, що окрім моральних страждань, протиправна поведінка відповідачів завдала їм і майнової шкоди, яка полягає у витраті значної суми коштів на лікування хвороб, перебіг яких загострився внаслідок дій відповідачів.

Зокрема, відповідно до епікризу ОСОБА_1 Центральної поліклініки Подільського району м. Києва, на фоні стресових ситуації по місцю проживання ОСОБА_1 більше двадцяти разів звертався на прийоми до лікарів у зв`язку із загостреннями хвороб серцево-судинної системи після гіпертонічних кризів з різкими стрибками тиску, приступами стенокардії, аритмії, біллю у серці, запамороченнями тощо. Від стресів, довготривалого нервового напруження у ОСОБА_1 почастішали болі у серці, віддишка, слабкість тощо. Така картина хвороби мала місце протягом 2013 по 2015 років.

Відповідно до Висновку із медичної картки стаціонарного хворого № 53958 Інституту геронтології АМН України ОСОБА_2 , остання хворіє гіпертонічною хворобою, кардіосклерозом, хронічною хворобою нирок та судин.

До матеріалів справи були надані докази на підтвердження неодноразових звернень позивачів до закладів охорони здоров`я у зв`язку з погіршеннями фізичного стану та придбання ними медикаментів ( чеки та квитанції).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Статтею 1192 ЦК України встановлено, що у урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За загальним правилом відповідальність за завдання шкоди настає за наявності всіх елементів складу правопорушення: шкоди, протиправної поведінки, причинного зв`язку між шкодою і протиправною поведінкою, а такожвини.

Відшкодування шкоди можливе, коли це передбачено законодавством, що визначає порядок і умови її відшкодування. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відмовляючи в задоволенні вимог щодо відшкодування майнової шкоди, суд першої інстанції виходив з недоведеності причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями відповідачів та майновими збитками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що зокрема полягають у придбанні медикаментів, звернення за медичною допомогою тощо.

Надана позивачами значна кількість квитанцій та чеків на купівлю ліків сама по собі не може підтверджувати факт заподіяння позивачам майнової шкоди саме з боку відповідачів.

Доказів щодо підтвердження розміру понесених позивачами витрат, пов`язаних із захистом власних немайнових прав в правоохоронних органах та судах, останніми у ході розгляду справи також не надано.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між витратами позивачів, понесеними на придбання лікарських засобів, та діями відповідачів, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові в частині позовних вимог про відшкодування майнової шкоди.

Не можуть бути підставою для скасування судового рішення і доводи апеляційної скарги щодо посилань позивачів на ст. 1195 ЦК України, як на підставу притягнення відповідачів до цивільно-правової відповідальності, з урахуванням втрати ОСОБА_2 та ОСОБА_1 працездатності протягом 750 діб, з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Однак, позивачами не доведено, що ОСОБА_3 або ОСОБА_4 завдано шкоди їх фізичному здоров'ю.

Крім того, відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними є особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону.

Отже, з урахуванням того, що позивачі є непрацездатними в силу віку особами в розумінні вимог чинного законодавства, положення ст. 1195 ЦК України щодо відшкодування шкоди, пов`язаної з втратою працездатності, в даному випадку застосовані бути не можуть.

Не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи і доводи апеляційної скарги в частині того, що судом безпідставно прийнято рішення щодо стягнення моральної шкоди на їх користь в солідарному порядку без взяття до уваги їх заявлених вимог щодо часткового ( консолідованого) стягнення на користь кожного позивача.

Так як, уточнена позовна заява містить у собі вимоги щодо стягнення як в солідарному, так і консолідованому порядку (із застосуванням часткової відповідальності), спричиненої шкоди діями відповідачів на користь позивачів, що є взаємовиключними поняттями.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 368, 372, 374,375, 381 -384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 10 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 березня 2020 року.

Суддя-доповідач:

Судді: