Єдиний унікальний номер судової справи: 225/7591/19
Номер провадження: 2/225/136/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2020 року м. Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області у складі:

головуючого-судді Ткач Г.В.,

за участю

секретаря судового засідання Міщук І.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Дзержинського міського суду Донецької області цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Новгородської селищної ради м.Торецьк Донецької області про визнання права власності за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що вона зареєстрована та проживає в будинку АДРЕСА_1 . 14.02.1968 року вона уклала шлюб з ОСОБА_2 . 13.01.1999 року її чоловік придбав будинок у ОСОБА_3 , розташований за адресою: АДРЕСА_1 ). 13.01.1999 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали біржовий контракт № 0006/99 від 13.01.1999 року. З моменту придбання будинку вона з чоловіком зареєстрували місце проживання за вищевказаною адресою та добросовісно володіли нерухомим майном. ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік помер. Після смерті чоловіка, позивач вважала себе власником будинку та добросовісно продовжувала володіти будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

В вересні 2019 року вона звернулася до Торецького центру обслуговування клієнтів з енергетичних послуг щодо відновлення до її будинку електропостачання, оскільки у зв`язку з заборгованістю її будинок був відключений від централізованого електропостачання. Фахівець Торецького ЦОК пояснила, що вона не має права власності на будинок, тому в відновленні електропостачання відмовлено.

З метою отримання права власності на будинок, позивач звернулася до державного нотаріуса Костянтинівської державної нотаріальної контори Донецької області щодо отримання свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок АДРЕСА_1 .

08.10.2019 року ОСОБА_1 отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки договір купівлі- продажу № 0006/99, складений та зареєстрований 13.01.1999 року Товарною біржою «Время» у м. Донецьку, відповідно до діючого на день укладання договору законодавству, а саме відповідно до ст. 227 цивільного кодексу УРСР - Форма договору купівлі-продажу жилого будинку не відповідає нотаріальній формі.

З 1999 року по теперішній час вона проживає у будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Добросовісно та безперервно володіє та відкрито користуюся даним нерухомим майном та земельною ділянкою, доглядає за будинком та утримую його, постійно робить в ньому поточний та капітальний ремонт, обробляє присадибну ділянку. У зв`язку з чим, просить визнати за нею право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, просила задовольнити, вказав, що оскільки не має права власності на будинок, це перешкоджає реалізації її прав. Зазначила, що вказаний будинок є власністю її колишнього чоловіка. Він обміняв свою квартиру на цей будинок, договір укладали в м.Донецьк. Приблизно 3 роки вона там не проживала, світло було відключено, а коли в 2019 році повернулася до будинку, стало питання відновлення електропостачання. Спадщину оформити не змогла з причини того, що у них з чоловіком є різниця в буквах прізвища.

Представник відповідача Новгородської селищної ради м.Торецьк Донецької області в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Заслухав пояснення позивача, дослідив матеріали справи, суд доходить висновку, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічне положення міститься й у статті 321 ЦК України.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Відповідно до біржевого контракту №0006/99 від 13.01.1999 Товарної біржи «Время» ОСОБА_3 Олексіївна продала, а ОСОБА_2 купив житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 .

Постановою державного нотаріуса Костянтинівської державної нотаріальної контори від 08.10.2019 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , оскільки договір купівлі- продажу № 0006/99, складений та зареєстрований 13.01.1999 року Товарною біржою «Время» у м. Донецьку, відповідно до діючого на день укладання договору законодавству, а саме відповідно до ст. 227 цивільного кодексу УРСР - Форма договору купівлі-продажу жилого будинку не відповідає нотаріальній формі.

Відповідно до копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Виходячи зі змісту статті 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи, і які повинен довести саме позивач є: законний об`єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

За нормами статті 344 ЦК України володіння майном, як підстава для визнання на нього права власності за набувальною давністю, має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю згідно ч. 1 ст.344 ЦК України необхідні такі умови: річ, що опинилась у володінні особи, є об`єктивно чужою; володілець суб`єктивно вважає майно своїм; володілець майна має бути добросовісним набувачем; володіння здійснювалось протягом усього строку відкрито; володіння майном продовжувалось безперервно; строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років, рухомим - 5 років.

Також, пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Право власності належить до числа таких суб`єктивних прав, які можуть виникнути при наявності певного юридичного складу.

Аналіз указаної норми дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Отже суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Згідно частин першої-третьої статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Так, в обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що проживає в будинку, сплачує комунальні послуги, робить ремонти, таким чином доглядаючи за житлом, а отже добросовісно та відкрито заволоділа житлом та вважає, що має право власності на нього.

У зв`язку з чим, суд зазначає наступне.

В постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 14.05.2019 року по справі №910/17274/17 не стала змінювати умови набуття права власності за набувальною давністю, згідно до статті 344 ЦК. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так. якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий).

Таким чином, суд вважає, що позивачем не було доведено сукупності вказаних обставин та не надано суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували заявлені ним вимоги, тому виходячи із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог та відсутності підстав, установлених статтею 344 ЦК України, для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Позивач ОСОБА_1 ухвалою суду від 22.11.2019 звільнена від сплати судового збору на підставі ст.8 Закону України «Про судовий збір».

У зв`язку з чим, судові витрати підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 81, 141, 263, 265 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Новгородської селищної ради м.Торецьк Донецької області про визнання права власності на нерухоме майно, а саме на житловий будинок з господарськими надвірними спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу (п. 15.5 ч. 1 Розділу XIІІ Перехідних Положень ЦПК України).

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 13.03.2020 року.

Суддя: