П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„ 20 " жовтня 2020 року місто Маріуполь Донецької області

Єдиний унікальний номер 221/7313/19

Номер провадження 22-ц/804/3045/20

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Баркова В.М. , Мальцевої Є.Є.

за участю секретаря: Грішко С. В.

учасники справи :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Якімов Віктор Анатолійович, на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 05 червня 2020 року головуючого судді Писанець Н.В. зі складанням повного тексту судового рішення 11 червня 2020 року по цивільній справі про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення у житлове приміщення та встановлення порядку користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення у житлове приміщення та встановлення порядку користування житловим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що вони з відповідачем є співвласниками квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення Волноваського районного суду Донецької області від 20 жовтня 2016 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 07 грудня 2016 року та постановою Верховного Суду від 26 вересня 2019 року, яким квартира АДРЕСА_1 - визнана спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . При цьому, за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частину вказаної квартири. ОСОБА_2 тривалий час перешкоджає позивачу користуватись квартирою, викинула його речі та не дає ключа від замка на вхідної двері. Добровільно ОСОБА_2 не бажає вирішувати це питання, а численні звернення позивача до поліції не дали результату. Вважає, що йому повинно бути виділено у користування більшу з ізольованих кімнат, оскільки за станом здоров`я, він є інвалідом 2 групи та потребує стороннього догляду тому, у більшій кімнаті можливо розмістити відповідне обладнання та меблі. Враховуючи наведене, просив зобов`язати відповідача не чинити йому перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення його до вказаної квартири та передачі ключів від неї; встановити порядок користування вказаною квартирою наступним чином: виділити йому - ОСОБА_1 в користування ізольовану кімнату (спальню) площею 7,9 кв.м., яка за планом № 5; виділити ОСОБА_2 в користування ізольовану кімнату (спальню) площею 5,7 кв.м., яка за планом № 4 та вбудовану комору (шафу) 0,6 кв. метрів на плані за № 3; в спільному користуванні сторін залишити: коридор площею 5,2 кв.м. на плані за №1, кімнату (зал) площею 15,7 кв.м. на плані №2, кухню площею 6,1 кв.м. на плані № 6, вбиральню (сполучений санвузол) площею 2,6 кв.м. на плані № 7, балкон, розташований поряд з кімнатами за планом 2 і 5.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 05 червня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди у користуванні ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення його до вказаної квартири та передачі ключів від неї. Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином: виділено ОСОБА_1 в користування ізольовану кімнату (спальню) площею 7,9 кв.м., яка за планом № 5; виділено ОСОБА_2 в користування ізольовану кімнату (спальню) площею 5,7 кв.м., яка за планом № 4; в спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено: коридор площею 5,2 кв.м. на плані за № 1, кімнату (зал) площею 15,7 кв.м. на плані № 2, вбудовану комору (шафу) 0,6 кв. метрів на плані за № 3, кухню площею 6,1 кв.м. на плані № 6, вбиральню (сполучений санвузол) площею 2,6 кв.м. на плані № 7; балкон, розташований поряд з кімнатами за планом 2 і 5. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Якімов В. А., просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким встановити наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 : виділити ОСОБА_1 в користування ізольовану кімнату (спальню) площею 5,7 кв. м., яка за планом 4; виділити ОСОБА_2 в користування ізольовану кімнату (спальню) площею 7,5 кв. м., яка за планом 5; в спільному користуванні залишити коридор площею 5,2 кв. м. на плані за №1, кімнату (зал) площею 15,7 кв.м. на плані за № 2, вбудовану комору (шафу) 0,6 кв. метрів на плані № 3, кухню площею 6,1 кв.м. на плані № 6, вбиральню (сполучений санвузол) площею 2,6 кв. метрів на плані № 7.

В обґрунтування доводів скарги, зазначено, що судом першої інстанції не враховано той факт, що на час розгляду справи в суді та ухвалення оскаржуваного рішення позивач не користується спірною квартирою, так як фактично проживає в окремій квартирі, яка належить йому на праві власності за адресою : АДРЕСА_2 , яку він і зазначив в позовній заяві. Сім`я відповідача фактично складається з чотирьох осіб, судом при ухваленні рішення не прийнято до уваги, що позивач окрім спірного житла володіє та користується іншим житлом, у нього в користуванні є житлова площа, більша ніж у відповідача. Відповідач, проживає зі спільними дітьми позивача та відповідача й онукою, які не мають окремого житла та спірна квартира є єдиним варіантом для відповідача стосовно окремого проживання від дітей. Враховуючи, що позивач самостійно володіє та користується окремою квартирою та має загальну площу 40,40 кв.м, то виділення саме йому в спірній квартирі в користування ізольованої кімнати в розмірі 5,7 кв. м , не призвело б до погіршення його житлових умов, а враховуючи, що відповідач проживає разом зі спільними дітьми та онукою, то виділення їй судом першої інстанції у користування ізольованої кімнати в розмірі 5,7 кв.м, призведе до погіршення її житлових умов. У відзиві на позов вона погоджувалася на виділення в користування позивачу та їй окремих кімнат, вказувала, що жодним чином не перешкоджає позивачу користуватися спірною квартирою.

Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання апеляційного суду ОСОБА_2 та її представник адвокат Якімов В.А. не з*явилися, належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання 29 вересня 2020 року телефонограм, зареєстрованих в журналі телефонограм № 3.9-13 за №№ 701,702 та судових повісток , про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення ( а.с.238-240, 244,247).

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 29 вересня 2020 року ,з урахуванням клопотання представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Якімова В.А. ,розгляд справи було відкладено із забезпеченням проведення судового засідання в режимі відеоконференції,проведення якої доручено Голосіївському районному суму міста Києва (а.с.227). Проте,відповідно повідомлення Голосіївського районного суду міста Києва,опублікованого на офіційному сайті «Судова влада України « 07 жовтня 2020 року ,про посилення карантинних обмежень , зокрема припинено забезпечення проведення дистанційних судових засідань для учасників судових процесів в режимі відеоконференції. Відповідно повідомлення Донецького апеляційного суду ,опублікованого на офіційному сайті «Судова влада України « 19 жотвня 2020 року,про встановлення особливого режиму роботи на період карантину ,зокрема рекомендовано учасникам судових засідань подавати до суду заяви про розгляд справ у їх відсутності за наявними у справі матеріалами .З урахуванням виниклих обставин , у зв*язку з очевидною неможливістю участі в розгляді апеляційної скарги , представником відповідача адвокатом Якімовим В.А. надано клопотання про проведення судового засідання за його відсутності та відсутності відповідача (а.с.254).

У судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 не з*явилися, належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання 29 вересня 2020 року телефонограм, зареєстрованих в журналі телефонограм № 3.9-13 за №№ 699,700 та судових повісток, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення ( а.с. 236-237,240 ,245,246 ). 24 вересня 2020 року на адресу суду апеляційної інстанції надійшла заява представника позивача ОСОБА_3 про заперечення у повному обсязі проти доводів апеляційної скарги та її відхилення за необґрунтованістю. Просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.Справу розглянути без його участі (а.с.220).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду,основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.Така правова позиція викладена Верховним Судом 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16 .

Представник відповідача ОСОБА_2 детально в апеляційній скарзі виклав свою правову позицію,апеляційний суд,у свою чергу ,відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на зазначене,відповідно до статті 372 ЦПК України ,враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи,та відсутність підстав,які б свідчили про неможливість розгляду справи у даному судовому засіданні ,апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників справи, в тому числі й відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Якімова В.А.

У зв*язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи ,фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось (ч.2 ст.247 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер витягу 85902547 від 26 квітня 2017 року.

Іншим співвласником квартири з часткою 1/2 є відповідач - ОСОБА_2 .

Згідно технічного паспорту спірна квартира складається з двох ізольованих та однієї прохідної житлових кімнат, а саме: ізольована кімната (спальня) площею 7,9 кв.м., яка за планом № 5; ізольована кімната (спальня) площею 5,7 кв.м., яка за планом № 4; прохідна кімната (зал) площею 15,7 кв.м. на плані № 2; коридор площею 5,2 кв.м. на плані за № 1, вбудована комора (шафа) 0,6 кв. метрів на плані за № 3, кухня площею 6,1 кв.м. на плані № 6, вбиральня (сполучений санвузол) площею 2,6 кв.м. на плані № 7.

З досліджених письмових звернень позивача та відповідей начальника Волноваського відділу поліції на ім`я ОСОБА_1 вбачається, що починаючи із жовтня 2016 року, останньому чиняться перешкоди з боку відповідача ОСОБА_2 у користуванні належним йому майном - частиною спірної квартири НОМЕР_2 .

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 показали ,що позивач та відповідач були родиною, жили разом за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, після хвороби ОСОБА_1 , відносини із дружиною погіршились, та вона змінила замок у квартирі, його речі викинула та не пускала у приміщення квартири. Звернення до поліції з цього приводу не дали результату.

Задовольняючи позовні вимоги,суд першої інстанції виходив із їх обгрунтованості,оскільки відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні спірною квартирою. Позивач доступу в спірну квартиру не має, ключі від квартири у нього відсутні, у зв`язку з чим позивач ОСОБА_1 позбавлений можливості користуватися та розпоряджатися належною йому частиною квартири. Тобто, протягом тривалого часу сторони не можуть дійти взаєморозуміння при вирішенні питань побуту та спільного користування вищевказаною квартирою.Оскільки позивач є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , права власності не позбавлений, його право підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача ОСОБА_2 не чинити перешкод в користуванні власністю - шляхом вселення його до вказаної квартири та передачі ключів від неї. Аналізуючи матеріали справи, технічні характеристики квартири та враховуючи обставини справи, суд дійшов до висновку про доцільність визначення порядку користування спірною квартирою відповідно до порядку, запропонованого позивачем в позовній заяві, оскільки останній є інвалідом 2 групи, потребує стороннього догляду. Вказаний позивачем варіант найбільш враховує баланс інтересів кожного зі співвласників , і що встановлення порядку користування приміщенням квартири між співвласниками , відповідно до змісту статей 319, 358 ЦК України є складовою здійснення ними права спільної часткової власності, та не змінює розміру часток належних кожному зі співвласників.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції ,оскільки він є законним і обґрунтованим.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового права або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема статтями 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, в тому числі житлового приміщення, вимагати усунення свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод в користуванні його власністю.

Наявність спору між сторонами ,який полягає у перешкоджанні відповідачем у проживанні позивачу у спірній квартирі,підтверджується наявними у матеріалах справи доказами,позивач є власником частки квартири, зареєстрований у ній з 02 червня 2009 року , та не може вселитися до квартири в результаті перешкоджання цьому відповідачем,а тому порушене право підлягає відновленню.

Належних доказів на спростування вказаного відповідач ані суду першої інстанції,ані апеляційному суду не надала.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін,а частинами 1,5,6 ст. 81 ЦПК України встановлено,що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1,2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Вказана норма свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-1500цс від 17.02.2016 року).

В п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності», № 20 від 22 грудня 1995 року (з наступними змінами та доповненнями), визначено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

За своєю суттю «встановлення порядку користування» передбачає лише надання співвласникам у розпорядження об`єктів, які фактично існують, і не є тотожним «виділу майна в натурі» з можливим проведенням переобладнання для досягнення ідеальних часток у праві спільної власності.

При встановленні порядку користування будинком (квартирою) кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку (квартири), виходячи з його частки в праві спільної власності на будинок (квартиру). Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Встановлення співвласниками порядку користування будинком (квартирою) з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них ( правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-79цс14) .

Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» визначено, що якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.

Відповідач , заперечуючи проти запропонованого позивачем порядку користування квартирою АДРЕСА_1 ,просила ,виходячи з принципу розумності , частково задовольнити позов та встановити порядок користування квартирою ,саме за її запропонованим варіантом ,а саме : виділити ОСОБА_1 в користування ізольовану кімнату (спальню) площею 5,7 кв.м.,яка за планом 4,виділити їй ОСОБА_2 в користування ізольовану кімнату (спальню) площею 7,5 кв.м.,яка за планом 5, аргументуючи тим,що її сім*я складається з чотирьох осіб,відповідно довідки про склад сім*ї квартири АДРЕСА_5 (а.с.61) : вона ОСОБА_2 , спільні доньки сторін : ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та онука ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .На час розгляду справи в спірній квартирі ніхто не проживає,так як вона знаходиться в непридатному для проживання стані.Після проведення ремонту в квартирі,відповідач планує переселитися для фактичного проживання в спірну квартиру, а в квартирі АДРЕСА_5 , де їй належить всього 1/3 частина, залишити для проживання доньок (а.с. 58-59). Вказані доводи не є слушними та не можуть бути прийняти до уваги,оскільки не містять посилань на відповідні правові підстави,які б дозволили зробити висновок про необґрунтованість заявлених ОСОБА_1 вимог. Слід зазначити ,що спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Виходячи зі змісту ст.382 ЦПК України, постанова - це судове рішення суду апеляційної інстанції, постановлена при розгляді справи по суті у випадках, передбачених ч.1.ст.374 ЦПК України, тому відповідно до норм процесуального законодавства , в резолютивній частині підлягає зазначенню розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції .

При поданні апеляційної скарги ОСОБА_2 не сплачено суму судового збору у розмірі 2305,20 грн (1921х0,4=768,40; 768,40х150%=1152,60х2=2305,20), що підлягав сплаті на розрахунковий рахунок UA0005051, Банк одержувач: Казначейство України (ЕАП), Код ЄДРПОУ - 37989721, отримувач - Маріупольське УК/м. Маріуполь/22030101.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 08 вересня 2020 року ОСОБА_2 відстрочено сплату суми судового збору у розмірі 2305,20 грн до закінчення апеляційного розгляду справи (а.с.195). Копію ухвали суду апеляційної інстанції отримано ОСОБА_2 09 вересня 2020 року (а.с.198). Проте, станом на 20 жовтня 2020 року судовий збір не сплачено. З урахуванням того, що судом було відстрочено сплату судового збору до закінчення апеляційного розгляду справи, який із тих чи інших причин сплачено не було, апеляційна скарга апелянта залишена без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін, то стягнення суми судового збору, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється безпосередньо з відповідача ОСОБА_2 в дохід державного бюджету України у розмірі 2305,20 грн .

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Якімов Віктор Анатолійович - залишити без задоволення.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 05 червня 2020 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_1 , яка мешкає за адресою : АДРЕСА_5 в дохід держави судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 2305 (дві тисячі триста п`ять) грн 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 26 жовтня 2020 року.

Судді: