н/п 2-о/490/151/2020 Справа № 490/4881/20
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2020 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді - Черенкової Н.П.

за участі секретаря судового засідання -Янкевич В.С.,

заявника - ОСОБА_1

представника заявника ОСОБА_2

представника заінтересованої особи - Приземного С.С.

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_3 , -

В С Т А Н О В И В :

Заявниця - ОСОБА_1 звернулася із заявою до Центрального районного суду міста Миколаєва із заявою про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_3 у зв`язку з тим, що останній систематично вчиняє щодо неї як психологічне так і фізичне домашнє насильство, а саме: виганяє з фактичного місця проживання, перешкоджає користуванню житловим приміщенням та речами, які знаходяться у цьому житловому приміщенні, пошкоджує та викидає продукти харчування, забирає та ховає мобільний телефон, ображає та називає психічно хворою, нецензурно лається, завдавав фізичного болю без спричинення тілесних ушкоджень, погрожував фізичною розправою та залякував, принижував, рве на заявниці одяг після чого знімає відео на свій мобільний телефон, зазначає номер телефону заявниці при оформленні кредитів на своє ім`я.

Вимоги заяви мотивовані тим, що заявниця неодноразово зверталася за захистом до правоохоронних органів починаючи з 2019 року. Відносно ОСОБА_3 виносились офіційні попередження про недопустимість вчинення домашнього насильства, останній неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, що, на думку заявниці, свідчить про систематичність вчинення психологічного насильства в сім`ї.

Так, 23 січня 2020 року ОСОБА_3 притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 173 - 2 КупАП (вчинення домашнього насильства), 29.07.2020 р. стосовно ОСОБА_3 було складено протокол за ст. 173 - 2 КупАП (вчинення домашнього насильства).

У зв`язку з вищевикладеним ОСОБА_1 просить суд видати обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_3 , поклавши на нього на строк 6 (шість) місяців такі обов`язки:

- заборонити ОСОБА_3 перебувати в місці спільного проживання з постраждалою особою ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;

- заборонити ОСОБА_3 наближатися на відстань менше 300 метрів до місця проживання постраждалої особи ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;

- заборонити ОСОБА_3 вести телефонні переговори з постраждалою особою ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

- заборонити ОСОБА_3 особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_3 , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися із нею.

Протоколом автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 14.08.2020 року вказана цивільна справа передана судді Черенковій Н.П.

14.08.2020 року дана заява залишена без руху.

19.08.2020 року ОСОБА_1 надана заява на виконання ухвали, яка отримана суддею 26.08.2020 року.

Одночасно заявниця просила про витребування доказів.

26.08.2020 року по справі відкрито провадження з призначенням судового засідання на 31.08.2020 року.

Ухвалою від 26.08.2020 року постановлено про задоволення клопотання та постановлено про витребування з відділу обліку та моніторингу інформації про перебування ( реєстрацію) ОСОБА_3 , та з Центрального ВП ГУНП у Миколаївській області інформації щодо звернень, пов`язаних із вчиненням домашнього насильства ОСОБА_3 відносно ОСОБА_1 .

У зв`язку з невиконанням ухвали ,судове засідання відкладено на 04.09.2020 року.

У судовому засідання від ОСОБА_3 надійшло клопотання по відкладення розгляду справи для надання доказів безпідставності заяви та залучення фахівця з надання правової допомоги.

Дане клопотання задоволено, та слухання справи відкладено на 09.09.2020 року.

08.09.2020 року від представника ОСОБА_3 - адвоката Приземного С.С. надійшли пояснення на заяву, наступного змісту.

Після смерті свого батька ОСОБА_3 є спадкоємцем 1/2 частки у спадщині на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі від 06.12.2019 та листом приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу від 18.08.2020 року за вих.№158/01-16. За такого, ОСОБА_3 має всі законні підстави перебувати в зазначеній квартирі.

Крім того, вказав, що конфлікт між сторонами виникає саме з ініціативи заявниці - ОСОБА_1 , яка хоче позбавити та виселити ОСОБА_3 з квартири в якій вони проживають.

Винуватість ОСОБА_3 у завданні будь-яких тілесних ушкоджень заявниці, у визначеному законом порядку не встановлена, а останній несхильний до ініціювання конфліктів та намагається їх уникати. Просив у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису відмовити в повному обсязі.

В зв`язку з находженням судді у нарадчій кімнаті по справі № 490/4826/16, слухання справи відкладено на 14.09.2020 року.

Ухвалою від 14.09.2020 року постановлено про витребування з Центрального ВП ГУНП у Миколаївській області всіх матеріалів щодо звернень, пов`язаних із вчиненням домашнього насильства ОСОБА_3 відносно ОСОБА_1 , та слухання справи відкладено на 21.098.2020 року.

Ухвалою від 21.09.2020 року постановлено про витребування всіх матеріалів щодо звернень, пов`язаних із вчиненням насильства ОСОБА_3 , у відношенні ОСОБА_1 , матеріалів щодо звернення у відношенні ОСОБА_3 ,матеріалів щодо звернення ОСОБА_3 за період з 06.09.2020 року по 15.09.2020 року., слухання справи відкладено на 15.10.2020 року.

У судовому засіданні 15.10.2020 року була оголошена перерва для надання ОСОБА_3 доказів щодо підтвердження своєї правової позиції до 26.10.2020 року.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 заяву підтримала з підстав, викладених в ній, просила задовольнити в повному обсязі, посилаючись на постійне психологічне та фізичне насильство з боку ОСОБА_3 .

ОСОБА_3 пояснив суду, що іншого помешкання немає, всі конфлікти провокує його мати ОСОБА_1 , та просив про відмову у задоволенні заяви.

Представник заінтересованої особи - адвокат Приземний С.С. у судовому засіданні просив у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису відмовити в повному обсязі у зв`язку з необґрунтованістю та бездоказовістю, посилаючись на викладене в поясненнях.

Після оголошеної перерви заявниця в судовому засіданні та її адвокат просили про задоволення вимог.

ОСОБА_3 до судового засідання не з`явився, направив свого представника адвоката Приземного С.С., який надав суду відповіді на звернення ОСОБА_3 до Центрального ВП ГУ НП на протязі 2019-2020 років, та просив про закінчення розгляду справи у відсутності ОСОБА_3 .

Судом постановлено про продовження розгляду справи у відсутності зацікавленої особи, що відповідає приписам ст.350-5 ЦПК України.

Судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 проживає разом зі своїм сином ОСОБА_3 в однокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 у квартирі не зареєстрований, згоди на його проживання ОСОБА_1 не давала, питання щодо користування житлом між сторонами не досягнуто.

За довідкою серії МСЕ № 063033, ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи безстроково, за загальним захворюванням, непрацездатна, рекомендовано консультації невропатолога, логопеда.

Відповідно до повідомлення Центрального відділу поліції ГУНП в Миколаївській області від 03.09.2020 вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово зверталася до Центрального відділу поліції ГУНП в Миколаївській області з приводу прийняття заходів до її сина ОСОБА_3 , який нібито вчиняє відносно неї домашнє насильство (реєстраційний номер 1098 від 14.01.20, 5144 від 03.03.20, 6034 від 12.03.20, 6447 від 17.03.20, 11031 від 09.05.20, 11710 від 17.05.20, 14523 від 15.06.20, 19083 від 2.07.20).

При відпрацюванні вказаних звернень факти домашнього насильства не підтвердились, між ОСОБА_1 та її сином виникають конфлікти з приводу спадщини, конфлікти було вирішено мирним шляхом.

Також, 29.07.2020 року до Центрального ВП ГУНП звернулась ОСОБА_1 з приводу прийняття заходів до її сина ОСОБА_3 , який вчиняє відносно неї домашнє насильство. У відношенні ОСОБА_3 було складено протокол за ст. 173-2 КупАП.

Крім того, відповідно до повідомлення Центрального відділу поліції ГУНП в Миколаївській області від 2.08.2020 вбачається, що в десяти зафіксованих випадках застосування насильства до ОСОБА_1 з боку ОСОБА_3 , після виклику поліції та її приїзду заявниця відмовилася від написання відповідних заяв та подальшого вжиття заходів до ОСОБА_3 .

Розділом IV глави 13 ЦПК України визначено порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису.

Відповідно до ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Пунктами 6, 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Положеннями ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема: заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно з правовими позиціями викладеними Верховним Судом, зокрема, в Постановах від 27 листопада 2019 року у справі №753/23624/18, від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 754/9263/19, від 14 січня 2019 року у справі № 754/6995/19, від 06 лютого 2010 року у справі № 753/8626/19, від 09.09.2020 року у справі №711/3280/0 під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Також у цих постановах Верховний суд виходив з того, що звернення заявника до органів поліції самі по собі, не підтверджують факт вчинення насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

У даній справі встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 існують неприязні відносини, часто виникають конфліктні ситуації з різних причин.

За повідомленням від 29.11.2019 року Центрального відділу поліції, вбачається, що ОСОБА_3 звертався щодо наявності перешкод у спілкуванні з матір`ю ОСОБА_1 , та йому рекомендовано вирішувати питання у цивільно-правовому порядку.

30.11.2019 року вказаним відділком поліції щодо зникнення матері із квартири вбачається, що мати знаходиться у родичів, та від неї надійшла заява про припинення перевірки заяви щодо її зникнення.

07.02.2020 року ОСОБА_3 звертався із заявами про його побиття невідомими особами по АДРЕСА_2 невідомими особами, однак даний факт не підтвердився.

11.03.2020 року у квартир АДРЕСА_3 був конфлікт, який по прибуттю поліції був врегульований.

12.03.2020 року був встановлений конфлікт між ОСОБА_3 та відвідувачами нотаріуса, за адресою Пушкінська,17, який був врегульований працівниками поліції.

20.04.20 року працівниками поліції зареєстрований факт кофлікту між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Аналогічний факт зареєстровано працівниками поліції 09.05.2020 року.

16.05.2020 року до працівників поліції звернувся ОСОБА_3 з повідомленням про погрози йому з боку невідомих людей, про що зафіксовано в ІТС ІПНП заяв та повідомлень.

23.06.2020 року зареєстровано звернення ОСОБА_3 щодо ненадходження товарів, придбаних ним через мережу Інтернет, про що зафіксовано в ІТС ІПНП.

29.07.2020 року зафіксовано звернення ОСОБА_3 щодо дій до нього з боку матері.

Аналогічні звернення мали місце 06.09.,15.09, 19.09, які вирішені працівниками поліції мирним шляхом.

Практика Європейського суду з прав людини у рішенні «Irelandv. theUK», наголошує на тому, що таке, що принижує гідність, поводження або покарання передбачає знущання, які мають викликати у жертви почуття страху, страждання і почуття власної неповноцінності, а також принизити її гідність.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ висловленої у рішеннях «Kudla v Poland» [GC], n. 92237, «Козинець проти України», n. 52, «Лабіта проти Італії», n. 120, «Чембер проти Росії», n. 49244, поводження є «нелюдським», якщо, крім іншого, воно було умисним, застосовувалось впродовж кількох годин поспіль і призводило або до справжніх тілесних ушкоджень, або до гострих фізичних чи душевних страждань.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 26 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:

- заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

- усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

- обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

- заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

- заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

- заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

За п. 9 ч. 1 ст. 1 цього ж Закону оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Відповідно до п.п. 3, 14, 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Важливим є те, що виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя. (див. пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»).

При вирішенні питання домашнього насильства, суд вважає за необхідне зазначити, що суд при оцінці даного питання, повинен переконатися, чи ґрунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі.

Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів і ризиків.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 листопада 2018 року (касаційне провадження № 61-19328св18) в результаті перегляду справи № 756/2072/18.

Долучені письмові докази по справі, надані пояснення у судовому засіданні свідчать про конфліктні взаємовідносини між сторонами, в окремих випадках можуть розцінюватись судом як домашнє насильство.

Суд усвідомлює, що достатньою підставою для задоволення такої заяви є існування обґрунтованого побоювання вчинення такого насильства зі сторони заінтересованої особи у майбутньому, що у цій справи доведено.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/WestAllianceLimited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу

у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності

є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом № 2229-VIII, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

Беручи до уваги наведені обставини, суд приходить до висновку про високий рівень вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, такі ризики є реальними та підтверджуються матеріалами справи, тому для забезпечення дієвого та ефективного захисту до ОСОБА_3 необхідно застосувати обмежувальний припис.

З урахуванням практики Європейського Суду з прав людини, суд вважає, що вжиті заявницею розумні заходи для її захисту та покарання винного не надали очікуваного результату, а тому обмежувальний припис є належним та допустимим способом захисту прав заявника.

За таких обставин суд, враховуючи принцип пропорційності, відповідність вимог заявниці щодо застосування заходів тимчасового обмеження прав кривдника частині другій статті 26 Закону № 2229-VIII, вважає, що вимоги ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису у вигляді заходів тимчасового обмеження прав частково обґрунтованою та необхідність видачі обмежувального припису відносно ОСОБА_3 у вигляді заходів тимчасового обмеження його прав заборонивши на строк 2 місяців ОСОБА_3 перебувати в місці спільного проживання з постраждалою особою ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

В силу ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про обмеження припису відносяться на рахунок держави.

Згідно з ч. 4 ст.350-6 ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє виконання.

Керуючись статтями 13, 259, 294, 350-1, 350-2, 350-5, 350-6 Цивільного процесуального кодексу України, Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», суд, -

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Видати обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_3 , поклавши на нього на строк 2 місяців такі обов`язки:

- перебувати в місці спільного проживання з постраждалою особою ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні інших вимог заяви ОСОБА_1 відмовити.

Відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи про видачу обмежувального припису - віднести на рахунок держави.

Рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Центральний районний суд міста Миколаєва.

Повний текст рішення складено 27 жовтня 2020 року

Суддя Черенкова Н.П.