Постанова

Іменем України

09 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 461/7538/14-ц

провадження № 61-42695св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

стягувач - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен банк Аваль»,

боржник - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Львівської області від 09 липня 2018 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про заміну сторони стягувача у виконавчому провадженні № 47005021 з Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен банк Аваль») на нього, як правонаступника - фізичну особу.

На обґрунтування своїх вимог заявник посилався на таке. 23 червня 2016 року між ним та Публічним акціонерним товариством «Артем-Банк» (далі - ПАТ «Артем-Банк») укладений договір комісії № 2306/16 на вчинення правочинів щодо придбання права вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення, за умовами якого комісіонер зобов`язався за дорученням комітента за комісійну винагороду вчинити за рахунок комітента від свого імені правочини з первісним кредитором щодо набуття права вимоги до позичальника за кредитним договором. На виконання умов вказаного договору комісії 24 червня 2016 року між ПАТ «Райффайзен банк Аваль» та ПАТ «Артем-Банк» укладений договір факторингу права грошової вимоги за кредитним договором від 17 серпня 2007 року № 010/08-3/3113/в та договорами іпотеки і поруки на забезпечення виконання вказаного кредитного договору. Таким чином, 24 червня 2016 року ОСОБА_1 набув права вимоги, які належали ПАТ «Райффайзен банк Аваль» до ОСОБА_2 за кредитним договором від 17 серпня 2007 року № 010/08-3/3113/в та договорами іпотеки і поруки на забезпечення виконання вказаного кредитного договору.

У зв`язку з викладеним заявник просив суд замінити сторону стягувача ПАТ «Райффайзен банк Аваль» на нього, як правонаступника - фізичну особу у виконавчому провадженні № 47005021 з виконання виконавчого листа, виданого Галицьким районним судом м. Львова 20 лютого 2015 року, у зв`язку із невиконанням ОСОБА_2 пункту 2 мирової угоди, яка укладена між ОСОБА_2 та ПАТ «Райффайзен банк Аваль» про добровільне виконання рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 листопада 2010 року у справі № 2-509/10 та визнана ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 18 липня 2014 року у справі № 461/7538/14-ц.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 26 грудня 2017 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Замінено стягувача у виконавчому провадженні № 47005021 з ПАТ «Райффайзен банк Аваль» на правонаступника - фізичну особу ОСОБА_1 .

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що заміна сторони правонаступником може відбуватися на будь-якій стадії процесу, заява про заміну сторони виконавчого провадження є обґрунтованою, а тому підлягає задоволенню.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 09 липня 2018 року ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 26 грудня 2017 року скасовано. У задоволенні заяви відмовлено.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні заяви, суд апеляційної інстанції виходив з того, що визначених законом підстав для заміни сторони стягувача - ПАТ «Райффайзен банк Аваль» на фізичну особу ОСОБА_1 немає, оскільки між ПАТ «Артем-Банк» та ОСОБА_1 не було укладено правочину про відступлення права вимоги у такій самій формі, як правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передано ПАТ «Артем-Банк».

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права просив скасувати постанову Апеляційного суду Львівської області від 09 липня 2018 року, ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 26 грудня 2017 року залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції безпідставно не взято до уваги висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року у справі № 6-122цс13. Відмовляючи у заміні стягувача, суд порушив права ОСОБА_1 як правонаступника кредитора, оскільки він позбавлений можливості реалізувати свої права як новий кредитор щодо придбаного ним за власні кошти права вимоги до ОСОБА_2 за наявності чинної правової підстави набуття права вимоги, оригіналів усіх документів, які підтверджують право вимоги та його набуття, що призвело до правової невизначеності у спірних правовідносинах.

У жовтні 2018 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_2 , в якому він просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 31 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали.

Ухвалою Верховного Суду від 04 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у серпні2018 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Частиною першою статті 402 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що всуді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суди встановили, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 19 листопада 2010 року у справі № 2-509/10 стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Ганна-Марія» (далі - ТОВ «Ганна-Марія») на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 172 949,81 дол. США, державне мито у сумі 1 700 грн і витрати на інформаційно технічне забезпечення розгляду справи 120 грн.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 18 липня 2014 року у справі № 461/7538/14-ц визнано мирову угоду, укладену між ПАТ «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_2 про добровільне виконання рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 листопада 2010 року у справі № 2-509/10, згідно з умовами якої ОСОБА_2 визнав у повному обсязі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 листопада 2010 року у справі № 2/509/10 та зобов`язався добровільно сплатити на користь ПАТ «Райффайзен банк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 17 серпня 2007 року

№ 010/08-3/3113/в у розмірі 172 949,81 дол. США, а також відшкодувати ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» судові витрати в розмірі 1 820 грн у погодженому сторонами порядку та строки.

20 лютого 2015 року Галицьким районним судом м. Львова у справі № 461/7538/14-ц видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 172 949,81 дол. США та 1 820 грн за невиконання пункту 2 мирової угоди, укладеної між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 про добровільне виконання рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 листопада 2010 року. Вказаний виконавчий лист перебуває на примусовому виконанні, що здійснюється Шевченківським відділом Державної виконавчої служби м. Львова у виконавчому провадженні № 47005021.

23 червня 2016 року між ОСОБА_1 (комітент за договором) та ПАТ «Артем-Банк» (комісіонер за договором) укладений договір комісії № 2306/16 на вчинення правочинів щодо придбання права вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення, за умовами якого комісіонер зобов`язався за дорученням комітента за комісійну винагороду вчинити за рахунок комітента від свого імені правочини з первісним кредитором щодо набуття права вимоги до позичальника за кредитним договором, а також до поручителя та іпотекодавця за договорами забезпечення за ціною не більше узгодженої сторонами, що становить 2 050 000 грн, і в строки, визначені сторонами у цьому договорі, а саме до 24 червня 2016 року (включно). Пунктом 2.2 договору комісії визначено, що належним виконанням комісіонером своїх обов`язків за цим договором вважається набуття комітентом прав вимоги до позичальника за кредитним договором, а також до поручителя та іпотекодавця за договорами забезпечення.

Відповідно до пункту 1.1 договору комісії терміни, що вживаються у цьому договорі, мають наступні значення: «Первісний кредитор» - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»; «Позичальник» - ОСОБА_2 , який є позичальником за кредитним договором від 17 серпня 2007 року № 010/08-3/3113/в; «Іпотекодавець» - ОСОБА_2 , який є іпотекодавцем за договором іпотеки від 20 серпня 2007 року № 010/08-3/3113/V/2; «Поручитель» - ТОВ «Ганна-Марія», що є поручителем за договором поруки від 17 серпня 2007 року № 010/08-3/3113/в/1; «Кредитний Договір» - кредитний договір від 17 серпня 2007 року № 010/08-3/3113/в, що укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та позичальником, разом зі змінами, доповненнями та укладеними додатковими угодами до нього; «Договір іпотеки» - договір іпотеки від 20 серпня 2007 року № 010/08-3/3113/V/2, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Корпало Г. В., зареєстрований в реєстрі за № 5670, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та іпотекодавцем на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 17 серпня 2007 року № 010/08-3/3113/в; «Договір поруки» - договір поруки від 17 серпня 2007 року № 010/08-3/3113/в/1, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Ганна-Марія» на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 17 серпня 2007 року № 010/08-3/3113/в; «Договори забезпечення» - договір іпотеки та договір поруки.

24 червня 2016 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (цедент за договором) та ПАТ «Артем-Банк» (цесіонарій за договором) укладений договір факторингу, згідно з пунктом 2.1 якого в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі, фактор зобов`язується передати (сплатити) клієнту суму фінансування, а клієнт зобов`язується відступити факторові права вимоги за кредитними договорами в обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення прав вимоги. Пунктом 2.2 визначено, що з дати відступлення прав вимоги клієнт перестає бути стороною кредитного договору, а фактор стає виключним та єдиним кредитором за кредитним договором та набуває всіх прав за ним.

Відповідно до пункту 1.1 договору факторингутерміни, що вживаються у цьому договорі, мають наступні значення: «Позичальник» - ОСОБА_2 , який є позичальником за кредитним договором від 17 серпня 2007 року № 010/08-3/3113/в; «Іпотекодавець» - особа, яка передала в іпотеку клієнту майно, належне їй на праві власності, на забезпечення виконання зобов`язань позичальника - ОСОБА_2 за кредитним договором від 17 серпня 2007 року № 010/08-3/3113/в, а саме: ОСОБА_2 ; «Поручитель» - ТОВ «Ганна-Марія»; «Кредитний Договір» -кредитний договір від 17 серпня 2007 року № 010/08-3/3113/в, який укладений між клієнтом та ОСОБА_2 ; «Договір іпотеки» - договір іпотеки від 20 серпня 2007 року № 010/08-3/3113/V/2, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Корпало Г. В., укладений між клієнтом і ОСОБА_2 на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 17 серпня 2007 року № 010/08-3/3113/в; «Договір поруки» - договір поруки від 17 серпня 2007 року № 010/08-3/3113/в/1, укладений між клієнтом та ТОВ «Ганна-Марія» на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 17 серпня 2007 року № 010/08-3/3113/в; «Борг» - означає суму грошових коштів, належну до сплати клієнту позичальником за кредитним договором. До боргу включається сума основної заборгованості, нараховані та несплачені проценти за користування кредитними коштами, нараховані та несплачені штрафні санкції та інші платежі, визначені у розрахунку заборгованості; «Права Вимоги» - означає всі права вимоги клієнта до позичальника за кредитним договором на дату відступлення прав вимоги, включаючи всі права вимоги та засоби захисту прав, які доступні клієнту у якості кредитора, щодо виплати суми боргу.

На виконання умов договору комісії від 23 червня 2016 року № 2306/16, у зв`язку з укладенням договору факторингу від 24 червня 2016 року, між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (цедент) та ПАТ «Артем-Банк» (цесіонарій) 24 червня 2016 року укладено договір відступлення прав за договором поруки від 17 серпня 2007 року № 010/08-3/3113/в/1, який укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Ганна-Марія», відповідно до пункту 1.1 якого цедент передає, а цесіонарій приймає права за договором поруки, що зазначений у додатку № 1 до цього договору. Згідно з актом прийому-передачі документів від 24 червня 2016 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» передало, а ПАТ «Артем-Банк» прийняло договір поруки від 17 серпня 2007 року

№ 010/08-3/3113/в/1.

Згідно з актом прийому-передачі права вимоги (додаток № 2 до договору комісії № 2306/16 на вчинення правочинів щодо придбання права вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення від 23 червня 2016 року) від 24 червня 2016 року комісіонер (ПАТ «Артем-Банк») передав, а комітент ( ОСОБА_1 ) прийняв право вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 за кредитним договором від 17 серпня 2007 року № 010/08-3/3113/в, який укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 ; та право вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ТОВ «Ганна-Марія за договором поруки від 17 серпня 2007 року № 010/08-3/3113/в/1, який укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Ганна-Марія». Складення акта свідчить, що комітент в повному обсязі без яких-небудь обмежень набув вказане вище право вимоги та має право розпоряджатися ним на свій власний розсуд.

Додатком № 5 до договору комісії № 2306/16 ОСОБА_1 передано перелік судових справ та виконавчих проваджень, що стосуються придбаних ним прав вимоги, зокрема: справа № 2-2891/09 (2-509/10) за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 , ТОВ «Ганна-Марія» про стягнення 172 949,81 дол. США. (пункт 1); справа № 461/7538/14-ц за спільною заявою ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 про затвердження мирової угоди (пункт 3); виконавче провадження № 47005021, відкрите 25 березня 2015 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області на підставі виконавчого листа, виданого 20 лютого 2015 року Галицьким районним судом м. Львова у справі № 461/7538/14-ц (пункт 1); виконавче провадження № 45137479, відкрите 17 жовтня 2014 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Пустомитівського районного управління юстиції на підставі виконавчого листа, виданого 01 липня 2011 року Шевченківським районним судом м. Львова у справі № 2-509/2010.

24 червня 2016 року на виконання договору комісії № 2306/16 від 23 червня 2016 року між ПАТ «Артем-Банк» (цесіонарій за договором) та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (цедент за договором) укладений договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х. М., зареєстрований в реєстрі № 2008, згідно з яким цедент передав, цесіонарій прийняв права за договором іпотеки від 20 серпня 2007 року № 010/08-3/3113/V/2, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Корпало Г. В., зареєстрований в реєстрі за № 5670, укладений між клієнтом і ОСОБА_2 на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 17 серпня 2007 року № 010/08-3/3113/в.

Відповідно до додатку № 1 до договору відступлення прав за договором іпотеки від 24 червня 2016 року та актом прийому-передачі документів від 24 червня 2017 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» передало ПАТ «Артем-Банк» права вимоги за договором іпотеки від 20 серпня 2007 року 010/08-3/3113/V/2, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Корпало Г. В., зареєстрований в реєстрі за № 5670.

На виконання умов договору комісії від 23 червня 2016 року № 2306/16, 24 червня 2016 року між ПАТ «Артем-Банк» та ОСОБА_1 укладений договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 20 серпня 2007 року 010/08-3/3113/V/2, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х. М., зареєстрований в реєстрі № 2013. Згідно з актом приймання-передачі від 24 червня 2016 року ОСОБА_1 передано договір іпотеки від 20 серпня 2007 року 010/08-3/3113/V/2. Зважаючи на відступлення вимоги за договором іпотеки в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та Реєстр прав власності на нерухоме майно, Державний реєстр Іпотек, Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна внесено дані про іпотекодержателя - ОСОБА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою від 24 червня 2016 року № 62165205.

Відповідно до статті 1011 ЦК України, за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Майно, придбане комісіонером за рахунок комітента, є власністю комітента (стаття 1018 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

Відповідно до частини першої, другої, п`ятої статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець. Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.

За змістом статті 512 ЦК України, статті 442 ЦПК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником.

Виходячи із цих норм, зокрема, пунктів 1 і 2 частини першої статті 512 ЦК України, у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва (припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу, перетворення або ліквідації, спадкування) на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора.

У зв`язку з такою заміною кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, у зв`язку із чим припиняється її статус сторони виконавчого провадження і її заміна належним кредитором проводиться відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», статті 442 ЦПК України за заявою заінтересованої сторони зобов`язання, якою є правонаступник, що отримав від попереднього кредитора всі права та обов`язки в зобов`язанні, у тому числі й право бути стороною виконавчого провадження.

Виходячи зі змісту статей 512, 514 ЦК України, статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», з урахуванням положень статті 442 ЦПК України, заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі бути стороною виконавчого провадження шляхом подання ним та розгляду судом заяви про заміну стягувача.

Вищевикладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 20 листопада 2013 року № 6-122цс13.

Отже, підставою для заміни сторони виконавчого провадження, тобто процесуального правонаступництва, є наступництво у матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах.

Відмовляючи у задоволенні заяви про заміну сторони виконавчого провадження, суд апеляційної інстанції виходив з того, що визначених законом підстав для заміни сторони стягувача - ПАТ «Райффайзен банк Аваль» на фізичну особу ОСОБА_1 немає, оскільки між ПАТ «Артем-Банк» та ОСОБА_1 не було укладено правочину про відступлення права вимоги у такій самій формі, як правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передано ПАТ «Артем-Банк».

Верховний Суд погоджується з відсутністю підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про заміну сторони стягувача у виконавчому провадженні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Заміна особи в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу. За змістом статей 512 ЦК України, статті 8 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на день укладення договорів факторингу), у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником. У разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва (припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу, перетворення чи ліквідації, спадкування тощо) на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора. Така заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження у разі смерті кредитора, припинення юридичної особи чи відступлення права вимоги.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Положення частини першої статті 1083 ЦК України регулюють питання наступного відступлення права грошової вимоги після укладення договору факторингу.

Так, наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу (частина перша статті 1083 ЦК України).

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-111 «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

У статті 1077 ЦК України зазначено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Фінансова установа - це юридична особа, яка згідно із законом надає одну або декілька фінансових послуг і внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку (пункт 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»),

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 того ж Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Факторинг належить до фінансових послуг (пункт 11 частини 1 статті 4 Закону).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 Цивільного кодексу України). Оскільки факторинг є фінансовою послугою вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Вказана норма передбачає правило за яким фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання.

Юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг, протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій (частини 1 та 2 статті 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»),

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18) дійшла висновку про те, що договір факторингу є правочином, який характеризується, зокрема, тим, що йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором).

У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження

№ 14-222цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа.

Підстав для відступу від зазначених висновків не вбачала і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 листопада 2020 року у справі

№ 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20). У цій постанові Велика Палата сформулювала правовий висновок, відповідно до якого оскільки договорами факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, то воно повинно здійснюватися відповідно до положень цієї глави, яка регулює відносини з факторингу (частина другої статті 1083 ЦК України). Іншими словами наступне відступлення права грошової вимоги має здійснюватися шляхом укладення саме договору факторингу з відповідним суб`єктним складом його сторін (стаття 1079 ЦК України), а не шляхом укладення договору про відступлення права вимоги з фізичною особою.

Як випливає зі встановлених судами у цій справі обставин фактично сторони кредитних правовідносин уклали ряд угод, завдяки яким здійснили перехід права на вимогу іпотечного майна від банку до фізичної особи. При цьому, оскільки договір факторингу не може бути укладений між банком та фізичною особою, задіяли спосіб переходу формально начебто правильний, проте за змістом такий, що лише приховав дійсні наміри сторін.

Крім того, відступлення прав за іпотечним договором ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Артем-Банк» могло вчинити лише за умови одночасного здійснення відступлення права вимоги за основним зобов`язанням (кредитним договором) шляхом укладення договору факторингу, стороною якого ОСОБА_1 бути не міг.

У справі встановлено, що між ОСОБА_1 та ПАТ «Райффайзен банк Аваль» не укладені правочини, які б свідчили про перехід до нього прав банку як кредитодавця, стороною договору відступлення права вимоги за основним зобов`язанням (кредитним договором) заявник не може бути. Отже, наступництво у матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах, відсутнє, що унеможливлює процесуальне правонаступництво.

За встановлених фактичних обставин справи рішення апеляційного суду про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження є по суті правильним, у зв`язку з чим Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до непогодження зі змістом оскаржуваного рішення, власного тлумачення норм матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржуваного рішення апеляційного суду без змін, то розподілу судових витрат суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Львівської області від 09 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко