ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2020 року

м. Черкаси

Справа № 705/358/20
Провадження № 22-ц/821/1325/20
категорія:304020000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Василенко Л. І.,

суддів: Бородійчука В. Г., Карпенко О. В.

секретаря: Анкудінова О. І.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 ;

третя особа: ОСОБА_3 ;

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про неукладений договір дарування, у складі: головуючого судді Годік Л. С.,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_3 про неукладений договір дарування.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що згідно договору дарування від 27 травня 1994 року йому і ОСОБА_5 належить нерухоме майно по АДРЕСА_1 .

Договір безстроковий, спільна власність, частки рівні, сім`я одна і порядок за взаємною згодою і правами дітей. В той же час ОСОБА_5 самочинно передала ОСОБА_2 по договору дарування від 29 серпня 2017 року частину своїх прав без визначення та виділу в натурі і його письмової нотаріально засвідченої згоди.

Крім того, договір пов`язаний з переходом права власності на частину земельної ділянки, яку необхідно було виділити в окрему зі своїм кадастровим номером, але в договорі використані неправдиві відомості. Це привело до порушення його прав співвласника та невигідного матеріального становища і зменшення частки майна.

Просив суд визнати договір дарування від 29 серпня 2017 року неукладеним, а ОСОБА_2 зобов`язати провести анулювання нотаріального посвідчення; зупинити дію договору дарування від 29 серпня 2017 року щодо частки житлового будинку по АДРЕСА_1 до вирішення спору; судові витрати стягнути з відповідача до державного бюджету.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 червня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що сторонами по договору дарування від 29 серпня 2017 року є ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , позивач стороною договору не являється.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо порушення його прав, свобод чи законних інтересів при укладені договору дарування між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 та доказів на підтвердження наявності такого договору.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

У липні 2020 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просив суд скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 червня 2020 року та ухвалити нове рішення про залишення позову без розгляду на підставі ст. 257 ЦПК України. Судовий збір стягнути з відповідача в дохід держави.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що оскаржуваний договір є неукладеним, оскільки не визначено ряд істотних умов, за законом до яких відноситься умова про предмет договору, конкретний об`єкт права власності та інше.

Судом не були визначені правовідносини, обставини не роз`яснені, обсяг доказів чіткості немає. Додатково це суд оголошував ухвалою від 30 січня 2020 року, 26 лютого 2020 року та відкрив провадження 25 травня 2020 року, порушивши ст. 175 ЦПК України, що зумовило процедурний розгляд справи.

Вважає, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Однак, 13 серпня 2020 року від ОСОБА_2 надійшла заява про вжиття заходів в якій просила суд визнати зловживанням процесуальними правами дії ОСОБА_1 , що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання кількох позовів до одного і того самого відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав або подання кількох позовів з аналогічним предметом та з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями, подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності спору або у спорі, який має очевидно штучний характер. Постановити ухвалу про стягнення штрафу з ОСОБА_1 у розмірі трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить до 30 червня 2020 року 6306 грн (2102 грн*3).

У зв`язку з перебуванням із ОСОБА_1 у неприязних стосунках та небажання з ним зустрічатися, просить проводити судові засідання без її участі.

Зазначала, що дійсно 29 серпня 2017 року ОСОБА_5 відчужила належну їй 1/6 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , при цьому, з моменту набуття нею права власності на вказану частину будинку, ОСОБА_1 постійно подає безпідставні позови до неї та інших співвласників будинку, що, на її думку, без сумніву вказує на зловживання процесуальними правами.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Черкаського апеляційного суду 20 липня 2020 року в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 30 липня 2020 року справу призначено до розгляду на 23 вересня 2020 року на 08:30.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Згідно дублікату договору дарування №2-1577 від 27 травня 1994 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 належить по 1/6 частці житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1 , який розташований на присадибній земельній ділянці розміром 2035 кв.м. (а.с.34).

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Звертаючись в суд з позовом, ОСОБА_1 просив суд визнати неукладеним договір дарування з підстав порушення його прав, як співвласника.

Виходячи з наведеного предметом доказування в даній справі є сам факт укладення такого правочину, його сторони, умови та порушення оскаржуваним правочином прав позивача.

З матеріалів справи вбачається, що за договором дарування від 27 травня 1994 року ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_5 та ОСОБА_1 прийняли в дар кожен в рівних частках належну ОСОБА_6 1/3 частину будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_2 . (а.с. 34).

Тобто, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з 27 травня 1994 року, у відповідності до ч. 1 ст. 356 ЦК України, стали власниками частини вказаного будинку на праві спільної часткової власності.

Стаття 361 ЦК України визначає, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

За змістом ст. ст. 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, який встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 2 ст. 5 ЦПК України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 1 та ч. 2 ст. 640 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону (висновки Великої Палати Верховного Суду у справі 338/180/17, викладені у постанові від 05 червня 2018 року, постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі 522/18292/14-ц).

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 вказав у позовній заяві, що ОСОБА_5 передала на підставі договору дарування від 29 серпня 2017 року ОСОБА_2 1/6 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , що також підтверджено відповідачем по справі.

Тому, враховуючи, що договір дарування є виконаним, вказаний договір є укладеним, а тому обраний позивачем спосіб захисту - визнання договору дарування неукладеним - не узгоджується із вимогами закону.

Крім того, ОСОБА_1 не є стороною оспорюваного договору та не надав жодного доказу, що вказаним договором порушені його права чи права інших співвласників будинку, яких він не зазначав при визначенні кола сторін та інших учасників справи.

А вказуючи в позовній заяві, що договір від 29 серпня 2017 року був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , ОСОБА_1 останню як відповідача не зазначив і позовні вимоги до неї не пред`являв, хоч поданий позов, виходячи з його змісту, стосується її прав та обов`язків, що є також підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Апеляційний суд враховує, що подання доказів визначено ст. 83 ЦПК України, так сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Зокрема, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано, причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. При цьому, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи.

Проте, звертаючись в суд з позовом, ОСОБА_1 оскаржуваного договору не надав та не зазначав про неможливість отримання будь-яких доказів та не заявляв жодних клопотань про їх витребування у відповідності до вимог ст. 84 ЦПК України, яка регламентує витребування доказів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

За ч. ч. 1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Згідно з нормами ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У ч. 1 с. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд першої інстанції, за визначеного позивачем кола учасників справи, відмовив у задоволенні позову з підстав недоведеності позовних вимог, що не призвело до неправильного вирішення спору, а тому відсутні підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення суду.

Відносно посилання скаржника на необхідність залишення позову без розгляду апеляційний суд зазначає наступне.

Статтею 257 ЦПК України передбачено чіткий та вичерпний перелік підстав для залишення позову без розгляду, згідно якої відсутні підстави для залишення позовних вимог ОСОБА_1 без розгляду.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу і на те, що згідно ч. 1 ст. 373 ЦПК України, в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (п. 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Щодо заяви ОСОБА_2 про вжиття заходів, то апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 та п. 2 ч. 2, ч. 4 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями.

Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 148 ЦПК України передбачено, що суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадку, зокрема, повторного чи неодноразового зловживання процесуальними правами, стягує у дохід державного бюджету з відповідного учасника судового процесу або відповідної іншої особи штраф у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ознакою зловживання процесуальними правами є не просто конкретні дії, а дії, спрямовані на затягування розгляду справи, створення перешкод іншим учасникам процесу.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі Конвенція), встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Ратифікуючи Конвенцію, Україна взяла на себе обов`язки гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

Поняття справедливого судового розгляду передбачає можливість для особи бути вислуханою, а також необхідність перевірити точність її тверджень і співставити їх з матеріалами судової справи.

З аналізу норм Конвенції та практики Європейського суду з прав людини вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом та потребою з боку держави регулювання доступу до суду.

Питання щодо наявності чи відсутності зловживання правом на подання заяви вирішується судом у кожному конкретному випадку окремо. Проте, за загальним правилом, яке міститься у справі «Миролюбов та інші проти Латвії» (рішення від 15.09.2009), про зловживання правом у розумінні п. 3 ст. 35 Конвенції мова йде у тих випадках, коли поведінка заявника, яка явно не відповідає призначенню гарантованого Конвенцією права на звернення до суду, порушує встановлений порядок роботи суду або ускладнює належний перебіг розглядів справ. При цьому суд наголошує, що визнання заяви неприйнятною з мотивів зловживання правом на подання заяви є винятковим процедурним заходом (п. 62, п. 65).

Зловживання правом - це особливий вид правової поведінки, який полягає у використанні особою своїх прав у недозволені способи, що суперечать призначенню права, внаслідок чого завдаються збитки (шкода) суспільству, державі, окремій особі.

Стримування зловживання правом - це боротьба не з самою поведінкою, а з конкретними проявами правової поведінки, що завдають шкоди суспільству й особі.

Проте, чинний ЦПК України не містить визначення цього поняття, а визначає у ст. 44 лише перелік дій, які можуть трактуватися суддею або колегією суддів за суб`єктивною чи об`єктивною думкою в кожному конкретному випадку як зловживання процесуальними правами.

З огляду на викладені вище обставини та на підставі вказаних норм права і практики ЄСПЛ щодо застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 не було надано належних та допустимих доказів того, що у діях ОСОБА_1 є ознаки зловживання процесуальними правами згідно ст. 44 ЦПК України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, підстави для скасування або зміни постановленого судом першої інстанції рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Текст постанови складено 23 вересня 2020 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: В. Г. Бородійчук

О. В. Карпенко