АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року

м. Чернівці

справа № 727/7138/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Вовкун Н.Ю.

позивач ОСОБА_1

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «ВОТЕР БОКС»

апеляційна скарга Ломаки Володимира Івановича на ухвалу Шевченківського районного суду міста Чернівці від 14 січня 2020 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Чебан В.М.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.

Позивач просив стягнути з відповідача на його користь оплату, сплачену за договором №5-07 від 18 травня 2018 року в сумі 80 315 гривень.

Позов обґрунтовував тим, що 18 травня 2018 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВОТЕР БОКС» (далі-ТзОВ «ВОТЕР БОКС») був укладений договір №5-07, згідно умов якого ТзОВ «ВОТЕР БОКС» взяв на себе зобов`язання забезпечити ОСОБА_1 обладнанням для очищення та реалізації питної води типу «ВОДОГРАЙ».

Свої зобов`язання щодо проведення оплати вказаного замовлення за даним договором позивач виконав в повному обсязі.

Загальна вартість замовленого обладнання та сплачена сума коштів за поставлене обладнання склала 80 315 гривень.

Після здійснення оплати вказане обладнання було відправлено відповідачем на адресу позивача.

Поставлене обладнання було повернуто відповідачу, про що сторонами договору складено та підписано акт прийому - передачі апарата «Водограй -1 1500/200-БС» від 18 жовтня 2018 року.

З 25 листопада 2018 року ТзОВ «ВОТЕР БОКС» повинен був повернути ОСОБА_1 кошти в сумі 80 315 гривень, сплачені останнім за договором № 5-07 від 18 травня 2018 року, проте такі кошти відповідачем повернуті не були.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Чернівці від 14 січня 2020 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ТзОВ «ВОТЕР БОКС» про стягнення оплати, сплаченої за договором №5-07 від 18 травня 2018 року закрито.

Роз`яснено позивачу, що заявлений позов підлягає розгляду в порядку господарського судочинства та відноситься до компетенції Господарського суду Чернівецької області.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки на час звернення до суду з позовом відповідач був зареєстрований як фізична особа-підприємець (далі - ФОП), тобто спір існує між двома суб`єктами господарювання.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції постановив ухвалу з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції не взяв до уваги те, що на момент підписання договору №5-07 від 18 травня 2018 року позивач не перебував на обліку як фізична особа-підприємець.

Отже юридично вказаний договір не міг бути укладений між ТзОВ «ВОТЕР БОКС» та ОСОБА_1 як фізичною особою-підприємцем.

В преамбулі вказаного договору зазначено ОСОБА_1 як фізичною особою-підприємцем, проте вказана описка не впливає на суть договору, на визначення його предмету та ознаки, реквізити та додатки.

Відповідач відповіддю на досудову претензію позивача від 26 квітня 2019 року визнав та підтвердив факт цивільних правовідносин з позивачем саме як фізичною особою.

Отже, вказаний спір належить до цивільної юрисдикції та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а не господарського, як зазначено помилково судом першої інстанції.

Узагальнені доводи та заперечень інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Встановлено, що 18 травня 2018 року між ОСОБА_1 (замовником) та ТзОВ «ВОТЕР БОКС» (виконавцем) був укладений договір №5-07, згідно умов якого виконавець взяв на себе зобов`язання забезпечити замовника обладнанням для очищення та реалізації питної води типу «ВОДОГРАЙ» (а.с.20-22) .

Згідно пункту 2.2 вказаного договору вартість замовленого обладнання складає 80 315 гривень.

Позивач направив на адресу ТзОВ «ВОТЕР БОКС» досудову претензію від 26 березня 2019 року, в якій вимагав від виконавця повернути йому кошти, сплачені за обладнання по договору №5-07 від 18 травня 2018 року у розмірі 80 315 гривень (а.с.29-30).

Відповідно до відомостей Міністерства юстиції України ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа - підприємець із 18 серпня 2009 року по 30 січня 2017 року та з 18 жовтня 2019 року.

Відомостей про припинення ним підприємницької діяльності станом на дату звернення з позовом до суду немає. Основним видом його діяльності з 18 серпня 2009 року по 30 січня 2017 року була допоміжна діяльність у сфері страхування та пенсійного забезпечення.

Основним видом його діяльності з 18 жовтня 2019 року є діяльність ресторанів та надання послуг мобільного харчування.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні правацих людей (пункт 39 рішення від 24 квітня 2008 року у справі «C.G. та інші проти Болгарії», заява № 1365/07; пункт 170 рішення від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11).

Як неодноразово зазначав ЄСПЛ, формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. Роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів у тлумаченні закону, які існують, оскільки завжди існуватиме потреба у з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (пункт 65 рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11; пункт 93 рішеннявід 21 жовтня 2013 року у справі «Дель Ріо Прада проти Іспанії», заява № 42750/09).

У статті 6 Конвенції закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист та доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Доступ до правосуддя включає в себе розгляд справи «судом, встановленим законом». Поняття «суд, встановлений законом» передбачає, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів і свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного, тобто це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин.

Усі процесуальні кодекси містять вимогу про закриття провадження у справі у разі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного (або адміністративного чи господарського) судочинства.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 640/19075/17

Закриваючи провадження у даній справі, суд першої інстанції не врахував наступне.

Згідно зі статтею 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших відносин, крім справ, розгляд яких здійснюється за правилами іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа), по-третє, пряма вказівка закону про вирішення спору в порядку певного судочинства.

Згідно із частиною 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 20 ГПК України визначено предметну та суб`єктну юрисдикцію господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції. Так, за частиною 1 цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

Статтею 45 ГПК України встановлено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Суд, встановлений законом (законний суд), є необхідним інституційним елементом справедливого правосуддя в тому розумінні, яке цьому поняттю надає стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Лише такий суд, керуючись правовими засадами та за встановленою законом процедурою, є компетентним здійснювати правосуддя.

Вирішуючи питання про юрисдикцію суду, необхідно, насамперед, з`ясувати характер спірних правовідносин, а також суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 15 травня 2019 року в справі № 125/1267/16-ц.

З матеріалів справи вбачається, що спір у даній справі виник з приводу виконання договору №5-07 про надання обладнання для очищення та реалізації питної води типу «ВОДОГРАЙ», який було укладено 18 травня 2018 року між ТзОВ «ВОТЕР БОКС» як юридичною особою та ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи висновок про підсудність даного спору господарському суду, суд першої інстанції виходив із того, що спір у даній справі має ознаки господарського, оскільки позивач на час звернення до суду за захистом порушених прав мав статус суб`єкта підприємницької діяльності.

Однак, вирішуючи питання щодо юрисдикції даної справи, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що на момент укладення вищевказаного договору ОСОБА_1 припинив свою підприємницьку діяльність шляхом внесення 30 січня 2017 року до Реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця, що підтверджується відомостями Міністерства юстиції України.

Отже, у вказаному договорі №5-07 від 18 травня 2018 року сторонами було помилково зазначено позивача як фізичну особу - підприємця.

Інших даних, які б давали підстави вважати, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом за захистом порушених прав у сфері господарських відносин юридичних осіб, а не за захистом майнових інтересів фізичної особи матеріали справи не містять.

Окрім того, господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини 1 статті 20 ГПК України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Згідно з частиною 1 статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. Зазначена норма кореспондується зі статтею 50 ЦК України.

За частиною 1 статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (стаття 179 ГК України).

Таким чином, однією з ознак господарського договору, що дозволяє відокремити його від інших видів договорів (у тому числі цивільних), є особливий суб`єктний склад. Зокрема, договір, у якому сторонами є суб`єкти господарювання (наприклад, юридична особа та громадянин, зареєстрований на час його укладення як підприємець), є господарським, відтак і зобов`язання, що з нього виникають, є господарськими.

Зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю (стаття 609 ЦК України).

Проте до підприємницької діяльності фізичних осіб згідно зі статтею 51 ЦК України застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Частиною 9 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» передбачено, що фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Відповідно до статті 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для фізична особа-підприємець є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. фізична особа-підприємець відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 09 жовтня 2019 року в справі № 127/23144/18.

В матеріалах справи також відсутні підтвердження того, що вказаний спір пов`язаний з господарською діяльністю, що раніше здійснювалася ОСОБА_1 як фізичною особою-підприємцем.

У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (заява № 21851/03) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що «погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту».

У статті 6 Конвенції, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами. Зокрема, у рішенні від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» (заяви № 7714/06 та № 23654/08) ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади. При цьому ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції(пункти 27, 28, 38-40 рішення).

У рішенні від 01 грудня 2011 року справі «Андрієвська проти України» (заява № 34036/06) ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (пункти 13, 14, 23, 25, 26 рішення).

У рішенні від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (заява № 52013/08) ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (пункти 116, 119, 122-125 рішення).

У рішенні від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» (заява № 55339/07) ЄСПЛ зробив висновок, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (пункти 13, 18?24 рішення).

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 640/19075/17.

Отже, з огляду на суб`єктний склад спору, предмет позову та характер спірних правовідносин, апеляційний суд вважає, що вказаний спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції постановив ухвалу з порушенням норм процесуального права, а тому її відповідно до положень статті 379 ЦПК України слід скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Чернівці від 14 січня 2020 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її підписання суддями.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: М.І. Кулянда

Н.Ю. Половінкіна