Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Справа №936/634/20
Провадження № 2/936/161/2020
23.09.2020 смт. Воловець
Воловецький районний суд Закарпатської області
в складі: головуючого-судді Павлюк С.С.
з участю секретаря- Бігарію М.Й.,
представника позивача ОСОБА_2 ,
третіх осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Воловець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Лазівської сілької ради з участю третіх осіб Воловецької державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача, у якому просить визнати за нею право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_5 , яке складається із житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,075 га. розташованої в с. Лази Воловецького району Закарпатської області. Позов мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_5 у власності котрої перебував житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,075 га. розташована в с. Лази Воловецького району Закарпатської області. Заповіту на випадок смерті ОСОБА_5 не залишила, тому спадкування за нею здійснюється за законом. Позивач зазначила у позові, що вона фактично вступили в управління та розпорядження майном після смерті матері, оскільки проживала разом з нею на час смерті та продовжує проживати в даному житловому будинку. За життя ОСОБА_5 не виготовила реєстраційні документи права власності на спадкове майно, що перешкоджає їй в оформленні спадкування у нотаріуса, за таких обставин позивач змушена звернутися до суду за захистом своїх прав та просить суд визнати за нею право власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, після смерті матері ОСОБА_5 .
Ухвалою суду від 20.08.2020 року до участі у справі залучено треттіх осіб, котрі не заявляють самостійних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали, наполягали на його задоволенні.
Представник відповідача голова Лазівської сільської ради Воловецького району Мадяр В.М. в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі.
Завідуюча Воловецькою державною нотаріальною конторою в судове засідання також не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі. В поданій заяві також зазначено, що за померлою ОСОБА_5 заведено спадкову справу за №8/1997 на підставі заяви про прийняття спадщини за законом, яку подав син спадкодавця ОСОБА_3 , який може претендувати на 1/2 частину спадкового майна.
Треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснили, що не заперечують щодо визнання права власності на спадкове майно, яке належало їх матері ОСОБА_5 , їх сестрою та позивачем по справі ОСОБА_1 , про що надали відповідні заяви, які долучені да матеріалів справи.
Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів особи може бути, як встановлено п.1 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України- визнання права.
Згідно п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року, зазначений Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 1 січня 2004 року. Таким чином, спірні правовідносини, щодо набуття права власності ОСОБА_1 на нерухоме майно регулюються нормами ЦК України в редакції 1963 року, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин та Цивільним кодексом України (2003 р.).
Як вбачається із свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 10.12.1996 року ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , не залишивши по собі письмове розпорядження на випадок своєї смерті.
Після смерті спадкодавця відкрилася спадщина на спадкове майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,075 га., що знаходиться по АДРЕСА_1 .
На час смерті ОСОБА_5 разом з нею в спадковому будинку проживала позивач ОСОБА_1 разом зі своєю сімєю, що стверджується довідкою виданою виконавчим комітетом Лазівської сільської ради №91 від 10.02.2020 року, яка відповідно до вимог ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР 1963 року вважаєся такою, що прийняла спадщину.
Позивач ОСОБА_1 є дочкою померлої ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 22.08.1961 року та відноситься до першої черги спадкування відповідно до вимог ЦК Української РСР в редакції 1963 року.18.08.1994 року позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 та змінила пізвище на " ОСОБА_7 ".
Суд констатує, що позивач після смерті матері відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, як спадкоємець за законом спадщину прийняла, оскільки на день смерті спадкодавця була зареєстрована та проживала з ним в спадковому будинку, здійснювала його догляд, обробляла земельну ділянку.
Відповідно до ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати Свідоцтво про право на спадщину. Статтею 1297 зазначеного Кодексу встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Крім позивачки спадкоємцями за законом першої черги щодо спадкового майна є син спадкодавця ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_4 , які на спадкове майно не претендують та не заперечують проти визнання права власності на спадщину за позивачкою, що стверджується письмовими заявами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Верховний Суд України в п. 23 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за №7 роз`яснив, що Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження.
Відповідно до вимог ст.9 ЦК Української РСР в редакції 1963 року правоздатність громадянина виникає в момент народження і припиняється з смертю.
Після смерті матері позивач в порядку передбаченому діючим на той час ЦК УРСР (1963 рік), як спадкоємець за законом, а також у відповідності до вимог ст.549 зазначеного Кодексу спадщину прийняла, оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців з моменту відкриття спадщини, а саме позивач фактично постійно проживає у вказаному спадковому житловому будинку, однак оформити спадщину на себе не має можливості, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на нього.
ВССУ в своєму узагальненні судової практики розгляду цивільних справ про спадкування №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року відзначив, що судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини)…. Якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
В п.3.1 даного узагальнення відмічено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК), а в п.3.3 - що у випадках відсутності правовстановлюючих документів та відсутності реєстрації об`єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім`я спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно.
Отже, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред`явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 (в редакції від 01.01.2013 року), рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно, а згідно статті 1 Першого протоколу до Конвеціїї про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Водночас, згідно з роз`ясненнями, викладеними Міністерством юстиції України у своєму листі №19-32/319 «Щодо порядку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна», зазначено, що у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку.
Наведене, з урахуванням зазначених вище норм ЦК України, а також позицій Пленуму Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дає обґрунтовані підстави вважати, що позивач має право на звернення до суду з позовом про визнання права власності у порядку спадкування за законом щодо нерухомого майна, що належало померлій ОСОБА_5 .
Враховуючи зазначені норми Цивільного кодексу України, роз`яснення постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року N7 та листа ВССУ від 16.05.2013 р. N24-753/0/4-13, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту порушеного права, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ в нотаріальному порядку, право власності спадкоємця на спадкове майно оспорюється або не визнається іншою особою.
Таким чином, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку в порядку спадкування за законом є обгрунтованим, підтвердженим належними та допустимими доказами, тому підлягає до задоволення.
Вирішуючи питання судових витрат, суд бере до уваги, що сторона позивача не ставить перед судом вимоги про його розгляд і вимог до відповідача у цій частині немає.
На підставі вищенаведеного та керуючись ст.ст.10, 12, 13, 81, 223, 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 9, 529, 548, 549 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, суд, -
Позов ОСОБА_1 до Лазівської сілької ради з участю третіх осіб Воловецької державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування - задоволити повністю.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_8 , яке складається із будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,075 га, що розташовані в АДРЕСА_1 .
Позивач: ОСОБА_1 , (ІПН № НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 )
Відповідач: Лазівська сільська рада ( Закарпатська область, Воловецький район с. Лази, 97)
Треті особи:
Воловецька державна нотаріальна контора (Закарпатська область смт. Воловець вул. Карпатська, 68)
ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , Закарпатська область Воловецький район с. Лази, 193)
ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_2 ).
Рішення може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Повний текст рішення виготовлено 24.09.2020 року.
Суддя: Павлюк С.С.