Постанова

Іменем України

02 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 752/6508/16-ц

провадження № 61-19003св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 грудня 2018 року у складі судді Колдіної О. О. та постанову Київського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Мазурик О. Ф., Кравець В. А., Махлай Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк», банк), Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») про визнання договору купівлі-продажу кредитного портфеля недійсним.

На обґрунтування позову посилалась на такі обставини. 09 грудня 2005 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» (далі - АКБ «Райффайзенбанк Україна»), правонаступниками якого стали Закрите акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), а надалі - Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № CL005/335/2005, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 40 567 дол. США на придбання автомобіля «Тойота Прадо» з оплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11 % річних, зі строком дії до 09 грудня 2010 року.

09 грудня 2005 року між сторонами кредитного договору укладений договір застави автотранспортного засобу № РCL005/335/2005, за умовами якого ОСОБА_1 передала банку в заставу автомобіль «Тойота Прадо», номерний знак НОМЕР_1 , на забезпечення виконання умов кредитного договору.

05 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладений договір купівлі-продажу кредитного портфеля, відповідно до умов якого ПАТ «ОТП Банк» передало ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права вимоги за кредитними договорами, у тому числі за договором № CL005/335/2005, на суму 40 031,11 дол. США, яка складалась з суми основного боргу - 24 540,92 дол. США та нарахованих відсотків у сумі 15 490,19 дол. США. При укладенні цього договору, який за своїм змістом є договором факторингу, на переконання позивача, порушено положення частини другої статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», зокрема в частині недотримання банком обмеження щодо укладення договорів факторингу, встановленого пунктом 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» (далі - Розпорядження № 231), в частині набуття фактором ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відступленого права грошової вимоги за договором факторингу до боржника - фізичної особи. ПАТ «ОТП Банк» як фінансова установа відповідно до вимог частини другої статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», пункту 1 Розпорядження № 231, підпункту «а» пункту 2 статті 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг від 28 травня 1988 року, статті 10 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) не мав права відступати право вимоги боргу, який належить фізичній особі.

Стверджувала, що договір купівлі-продажу кредитного портфеля, укладений 05 листопада 2010 року між відповідачами, не відповідає названим положенням закону.

У квітні 2018 року позивач звернулася до суду із заявою про збільшення позовних вимог, в якій, окрім підстав, вказаних у первинній позовній заяві про визнання договору недійсним, зазначила, що такою підставою для визнання оскаржуваного договору недійсним є неповідомлення її про заміну кредитора, а також невідповідність договору вимогам статті 1078 ЦК України, оскільки відсутній предмет договору, не вказана сума боргу.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 18 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не обґрунтувала в чому полягає порушення її права укладенням договору купівлі-продажу кредитного портфеля. Підстави, передбаченні статтями 203, 2015 ЦК України для визнання зазначеного договору недійсним, відсутні.

Постановою Київського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 грудня 2018 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про недійсність договору купівлі-продажу кредитного портфеля.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що, оскаржуючи продаж кредитного портфеля, в обґрунтуваннях недійсності угоди вона посилалась саме на відсутність заборгованості перед банком. Посилаючись на преюдиційне значення заочного рішення Оболонського районного суду міста Києва від 18 грудня 2013 року про наявність у неї на момент укладення спірного договору заборгованості за кредитним договором, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що оскаржуваний договір купівлі-продажу кредитного портфеля від 05 листопада 2010 року укладений за три роки до ухвалення зазначеного рішення. Останній платіж за кредитним договором вона сплатила у вересні 2008 року, а 08 жовтня 2008 року зобов`язання, забезпечене обтяженням, повністю виконала, оскільки 08 жовтня 2008 року в рахунок повного погашення боргу за кредитним договором вона в позасудовому порядку добровільно передала у володіння заставодержателя предмет забезпечувального обтяження. Протиправне зволікання банку з виконання досягнутої 08 жовтня 2008 року між ними домовленості з припинення зобов`язання за кредитним договором шляхом позасудового звернення стягнення на предмет застави призвело до необґрунтованого та протиправного збільшення обсягу її відповідальності, що вказує на нечесну підприємницьку практику з боку банку. Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що пов`язані з ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» особи здійснюють формування її боргу та зацікавлені у збільшені його розміру. Суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки тим фактам, що нотаріус 30 вересня 2008 року не вчиняв виконавчого напису № 5867, на підставі якого було відкрито виконавче провадження. Також оспорюваний договір суперечить вимогам законодавства, зокрема пункту 1 Розпорядження № 231 та частині другій статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 01 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали.

Ухвалою Верховного Суду від 24 липня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у жовтні 2019 року, тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суди встановили, що 09 грудня 2005 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступниками якого стали ЗАТ «ОТП Банк», а надалі -ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № CL005/335/2005, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 40 567 дол. США на придбання автомобіля «Тойота Прадо» з оплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11 % річних, зі строком дії до 09 грудня 2010 року.

09 грудня 2005 року між сторонами кредитного договору укладений договір застави автотранспортного засобу № РCL005/335/2005, за умовами якого ОСОБА_1 передала банку в заставу автомобіль «Тойота Прадо», номерний знак НОМЕР_1 , на забезпечення виконання умов кредитного договору.

05 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладений договір купівлі-продажу кредитного портфеля, відповідно до умов якого ПАТ «ОТП Банк» передало ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право вимоги за кредитними договорами, у тому числі за договором № CL005/335/2005, на суму 40 031,11 дол. США, яка складалась з суми основного боргу - 24 540,92 дол. США та нарахованих відсотків у сумі 15 490,19 дол. США.

15 листопада 2010 року ПАТ «ОТП Банк» повідомило ОСОБА_1 про передачу прав вимоги та необхідність виконання в повному об`ємі усіх зобов`язань за кредитним договором на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна», що підтверджується копією письмового повідомлення та описом вкладення в цінний лист (а. с. 171, 172).

Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 18 грудня 2013 року задоволений позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № CL005/335/2005 у сумі 40 031,11 дол. США та нарахованої пені у сумі 300 000 грн.

Крім того, суди встановили, що відповідно до акта прийому-передачі транспортного засобу, документів та матеріальних цінностей 08 жовтня 2008 року ОСОБА_2 , як представник позивача, передав представнику банку транспортний засіб «Тойота Прадо», номерний знак НОМЕР_1 , документи та ключі від нього з метою зберігання для подальшої реалізації.

27 липня 2009 року старший державний виконавець Марченко О. М. відкрила виконавче провадження на підставі виконавчого напису від 30 вересня 2008 року № 5967, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, про стягнення з ОСОБА_1 на користь АКБ «Райффайзенбанк Україна» боргу у розмірі 339 855,95 грн.

Під час зазначеного виконавчого провадження була проведена оцінка автомобіля «Тойота Прадо», номерний знак НОМЕР_1 .

25 грудня 2009 року старший державний виконавець Марченко О. М винесла постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», з частковим погашенням боргу на суму 92 589,70 грн за рахунок заставного майна.

Зазначені кошти надійшли на рахунок позичальника, що підтверджується випискою за особовим рахунком.

Відповідно до довідки, виданої Київським державним нотаріальним архівом від 12 грудня 2017 року № 2901/01-21, у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за 2008 рік приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мироник О. В. за реєстровим № 5867 відсутній запис про вчинення виконавчого напису.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, у тому числі щодо осіб, які можуть виступати фактором.

Разом з тим розділ І книги п`ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо сторін у зобов`язанні.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У частині першій статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, із урахуванням вказаних норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки під час укладання оспорюваного правочину між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було дотримано вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинення договору.

ОСОБА_1 на обґрунтування неправомірності відступлення права вимоги за кредитним договором, укладеним з ТОВ «ОТП Факторинг Україна», посилається на те, що вона 08 жовтня 2008 року у рахунок погашення заборгованості передала банку предмет застави - автомобіль, а тому у неї відсутня заборгованість за кредитним договором.

Проте при розгляді зазначеної справи судами встановлено лише часткове виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором та зазначено, що факт наявності заборгованості підтверджується заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 18 грудня 2013 року.

Водночас Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що законодавством не встановлено підстав недійсності договору про відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором, не визначаються нормами матеріального права як підстави для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги.

Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позивача безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора позивач не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.

Аналогічних за своїм змістом правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 924/1014/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 639/4836/17.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не застосували до спірних правовідносин Розпорядження № 231, всупереч вимогам якого укладено договір факторингу, а саме щодо передачі права вимоги до боржника-фізичної особи, Верховний Суд визнає безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Таким чином, закон не обмежує передачу прав кредитора у зобов`язанні за договором факторингу категорією боржників, право вимоги до яких відступається за цим договором.

Розпорядження № 231, на недотримання якого посилається позивач як на підставу недійсності договору факторингу, прийнято на підставі пункту 6 частини першої статті 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», за яким Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України дає висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг.

Тобто підпунктом 2 пункту 1 Розпорядження № 231 операцію щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-суб`єктів господарювання віднесено до фінансової послуги факторингу (набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-суб`єктів господарювання є фінансовою послугою факторингу, а не будь-якою іншою фінансовою послугою).

Поняття «факторинг» не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені пунктом 1 зазначеного розпорядження.

Враховуючи викладене, Розпорядженням № 231 не встановлені вимоги, які мали бути додержані сторонами договору факторингу при його вчиненні, а отже, воно не застосовується для визначення правомірності оспорюваного правочину.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 30 серпня 2018 року у справі № 752/7749/16, від 09 липня 2020 року у справі № 752/18402/16-ц.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Водночас ні в позовній заяві, ні в апеляційній та касаційній скаргах позивач, яка не є стороною оспорюваного нею правочину, не наводить та, відповідно, не доводить, які її права та законні інтереси порушуються оспорюваним правочином.

Доводи касаційної скарги про порушення процедури реалізації предмета застави не стосуються предмета спору.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів, а зводяться до власного тлумачення норм матеріального права, до необхідності переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення позову та не дають підстав вважати, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права, що є підставою для скасування судових рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», заява № 4904/04, § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на те, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко