ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/137/20 Справа № 208/7036/17 Суддя у 1-й інстанції - Похваліта С. М. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.

за участю секретаря Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення суми майнової відповідальності, індексу інфляції, упущеної вигоди, моральної шкоди та про зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування шкоди завданої неправомірними діями Фонду гарантування неповерненням в термін, передбачений законом, гарантованої суми вкладу.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що 06 лютого 2015 року між нею та ПАТ "Дельта Банк" був укладений Договір банківського вкладу (депозит) "Лояльний" в доларах США № 005-03519-060215 на 10 650 доларів США зі сплатою 9,25 % річних. Строк дії договору закінчився 08 березня 2015 року, але свої зобов`язання з повернення вкладу банк не виконав. Відповідно до закону Фонд гарантування вкладів фізичних осіб гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення фондом банку з ринку. Перше оголошення про здійснення виплат вкладникам АТ "Дельта Банк" за договорами банківського вкладу, термін дії яких закінчився до 25 березня 2015 включно, було розміщено на сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 03 липня 2015 року, а не до 02 травня 2015 року, як вимагає закон. Після звернення до фонду їй було повідомлено, що уповноважена особа визнала її договір вкладу нікчемним. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2017 року, її позов задоволено частково. Визнано неправомірними дії Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ "Дельта Банк" Кадирова В.В. в частині визнання нікчемним Договору № 005-03519-060215 від 06 лютого 2015 року банківського вкладу (депозиту) "Лояльний" у доларах США, укладеного між ПАТ "Дельта Банк" та ОСОБА_1 та скасовано Наказ від 16 вересня 2015 року №813 "Щодо заходів, пов`язаних із наслідками виявлення нікчемних правочинів (договорів) за вкладними операціями" (із змінами згідно Наказу від 22 вересня 2015 року №836) в частині застосування наслідків нікчемності Договору № 005-03519-060215 від 06 лютого 2015 року банківського вкладу (депозиту) "Лояльний" у доларах США, укладеного між ПАТ "Дельта Банк" та ОСОБА_1 . Зобов`язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" Кадирова В.В. подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію про ОСОБА_1 як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладом у ПАТ "Дельта Банк" за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в межах гарантованої суми відшкодування. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вказане рішення суду не виконується. На підставі викладеного ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача суму майнової відповідальності (три відсотка річних) в розмірі 15 353 грн. 42 коп.; у відшкодування з урахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі 140 431 грн. 50 коп.; відшкодування упущеної вигоди в розмірі 94 219 грн. 18 коп.; суму моральної шкоди в розмірі 50 000 грн. та зобов`язати відповідача провести всі установлені законом дії щодо задоволення кредиторських вимог позивача та внести зміни в Реєстр акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Дельта Банк» щодо включення кредиторських вимог ОСОБА_1 в сумі 87 934 грн. 29 коп., судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 вересня 2018 року було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про повернення суми вкладу.

Ухвалою Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 липня 2019 року виправлено описку в тексті рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 вересня 2018 року, зазначивши вірно вимоги позивача "про стягнення три відсотки річних, індексу інфляції, відшкодування упущеної вигоди, моральної шкоди та зобов`язання вчинити певні дії", замість помилково вказаного "про повернення суми вкладу".

Додатковим рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 липня 2019 року було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення суми майнової відповідальності, індексу інфляції, упущеної вигоди, моральної шкоди та зобов`язання вчинити певні дії.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду від 28 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, про задоволення її позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу Фонд гарантування вкладів фізичних осіб просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обгрунтованість.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статтею 1066 ЦК України встановлено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Відповідно до положень ст.1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Згідно зі ст.1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Тобто, випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

З матеріалів справи вбачається, згідно до договору від 06 лютого 2015 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ "Дельта Банк" №005-03519-060215 був укладений Договір банківського вкладу (депозит) "Лояльний" на 10 650 доларів США зі сплатою 9,25 % річних строком до 08 березня 2015 року (а.с.32-34).

Після закінчення строку дії договору, вклад позивачу банком повернутий не був.

ОСОБА_1 звернулася із заявою до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про повернення їй банківського вкладу в розмірі 10 650,00 доларів США по договору який вона уклала з ПАТ "Дельта Банк" 06 лютого 2015 року, строк дії договору закінчився 08 березня 2015 року (а.с.29, 30).

Листом начальника відділу забезпечення клієнтської підтримки Управління з розвитку комунікацій та після продажного обслуговування клієнтів Департаменту клієнтської підтримки ПАТ "Дельта Банк" Сичевською Ю.К. зазначено, що почата процедура ліквідації ПАТ «Дельта Банк» та призначено уповноважену особу Фонду провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирова В.В. строком на 2 роки з 05 жовтня 2015 року по 04.10.2017 року включно. За результатами проведеної перевірки на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними, було виявлено, що договір № 005-03519-060215 банківського вкладу від 06 лютого 2015 року, що був укладений між ОСОБА_1 та Банком є нікчемним відповідно до п.7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", про що ОСОБА_1 було повідомлено (а.с.31).

Встановлено, що з 02 березня 2015 року в ПАТ "Дельта Банк" введена тимчасова адміністрація, а з 02 жовтня 2015 року в банку розпочата процедура ліквідації, а тому до спірних правовідносин застосовуються положення спеціального закону, яким є Закон України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Статтею 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Тобто, процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним законом, що регулює дані правовідносини.

Згідно з п.16 ст.2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п.6 ст.2 даного Закону України ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Таким чином, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Відповідно до ч.1 ст.35 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" тимчасовим адміністратором неплатоспроможного банку та ліквідатором банку (крім ліквідації банку за рішенням власників) є Фонд. Фонд може делегувати рішенням виконавчої дирекції Фонду частину або всі свої повноваження як тимчасового адміністратора або ліквідатора уповноваженій особі (уповноваженим особам) Фонду, яка має високі професійні та моральні якості, бездоганну ділову репутацію, повну вищу освіту в галузі економіки, фінансів чи права (не нижче кваліфікаційного рівня "спеціаліст") та професійний досвід, необхідний для виконання заходів у межах здійснення тимчасової адміністрації.

Статтею 36 вказаного Закону України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з п.п.1, 2 ч.5 ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" ( в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Статтею 45 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" фонд не пізніше робочого дня, наступного за днем отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, розміщує інформацію про це на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет. Фонд здійснює опублікування відомостей про ліквідацію банку в газеті "Урядовий кур`єр" або "Голос України" не пізніше ніж через сім днів з дня початку процедури ліквідації банку. Фонд у семиденний строк з дня початку процедури ліквідації банку розміщує оголошення, що містить відомості про ліквідацію банку відповідно до частини третьої цієї статті, в усіх приміщеннях банку, в яких здійснюється обслуговування клієнтів. Протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються.

У разі призначення уповноваженої особи Фонду, якій делеговано Фондом повноваження щодо складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, кредитори заявляють про свої вимоги до банку такій уповноваженій особі Фонду.

Згідно до ст.49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" фонд припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 даного Закону (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) з дня початку процедури ліквідації банку банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.

Таким чином, вимоги наведених норм зазначеного закону, дотримання процедури повідомлення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку встановлені чіткі строки на прийняття вимог кредиторів банку, відповідно до норм діючого законодавства.

Введення в банк тимчасової адміністрації унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Протоколом 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено, що її положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

За змістом ст. 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Таким чином, державою Україна, у відповідності до передбаченої процедури, було прийнято Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який наразі є чинним, що встановлює певні обмеження стосовно реалізації права власності, з метою захисту в рівній мірі законних інтересів вкладників та забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків, застосування положень цього закону до правовідносин, що виникли між сторонами, не суперечить нормам міжнародного права та Конституції України.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2017 року у справі №826/17406/15 за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" Кадирова В.В. про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2017 року, позов задоволено частково. Визнано неправомірними дії Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ "Дельта Банк" Кадирова В.В. в частині визнання нікчемним Договору № 005-03519-060215 від 06 лютого 2015 року банківського вкладу (депозиту) "Лояльний" у доларах США, укладеного між ПАТ "Дельта Банк" та ОСОБА_1 та скасовано Наказ від 16 вересня 2015 року №813 "Щодо заходів, пов`язаних із наслідками виявлення нікчемних правочинів (договорів) за вкладними операціями" (із змінами згідно Наказу від 22 вересня 2015 року №836) в частині застосування наслідків нікчемності Договору № 005-03519-060215 від 06 лютого 2015 року банківського вкладу (депозиту) "Лояльний" у доларах США, укладеного між ПАТ "Дельта Банк" та ОСОБА_1 . Зобов`язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" Кадирова В.В. подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію про ОСОБА_1 як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладом у ПАТ "Дельта Банк" за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в межах гарантованої суми відшкодування. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.17-28, 208-215).

Постановою Верховного суду від 17 липня 2019 року касаційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" Кадирова В.В. задоволено частково. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2017 року в частині задоволення позовних вимог про визнання неправомірними дій Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ "Дельта Банк" Кадирова В.В. в частині визнання нікчемним Договору № 005-03519-060215 від 06 лютого 2015 року банківського вкладу (депозиту) "Лояльний" у доларах США, укладеного між ПАТ "Дельта Банк" та ОСОБА_1 та скасовано Наказ від 16 вересня 2015 року №813 "Щодо заходів, пов`язаних із наслідками виявлення нікчемних правочинів (договорів) за вкладними операціями" (із змінами згідно Наказу від 22 вересня 2015 року №836) в частині застосування наслідків нікчемності Договору № 005-03519-060215 від 06 лютого 2015 року банківського вкладу (депозиту) "Лояльний" у доларах США, укладеного між ПАТ "Дельта Банк" та ОСОБА_1 скасовано, а провадження у вказаній частині позовних вимог закрито. В решті постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2017 року залишено без змін (а.с.216-222).

Таким чином, оцінивши в сукупності надані суду докази, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги позивача в частині стягнення на її користь з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб суми майнової відповідальності (три відсотки річних) у розмірі 15 353 грн. 42 коп., відшкодування з урахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі 140 431 грн. 50 коп.; зобов`язання відповідача провести всі установлені законом дії щодо задоволення кредиторських вимог позивача та внести зміни в Реєстр акцептованих вимог кредиторів ПАТ "Дельта банк" щодо включення кредиторських вимог ОСОБА_1 в сумі 87 934 грн. 29 коп. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, слід зазначити статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.

Згідно до ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Отже, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності.

При цьому пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що вони не є абстрактними, а дійсно були б отримані в разі, якщо б відповідач не здійснював протиправних дій.

Отже, поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

Таким чином, нарахована сума у розмірі 94 219 грн. 18 коп. не може вважатися збитками у розумінні статті 22 ЦК України, а тому суд правильно відмовив у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування упущеної вигоди.

Щодо позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди слід зазначити, що позивач посилається на те, що діями відповідача позивачу була спричинена й моральна шкода, яку вона оцінює в 50 000 грн.

В п.п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Згідно до вимог ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не доведено, що моральна шкода їй спричинена дійсно з вини відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб .

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за недоведеністю.

Доводи апеляційної скарги про доведеність та обгрунтованість позовних вимог не підтверджуються належними доказами у справі.

Доводи апеляційної скарги стосовно незаконності та необґрунтованості рішення суду є безпідставними.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді