Постанова

Іменем України

16 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 570/4501/15-ц

провадження № 61-1629св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

стягувач - Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

боржник - ОСОБА_2 ,

заінтересовані особи: Рівненський районний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції, Акціонерне товариство «Оксі Банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Рівненського апеляційного суду

від 17 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Бондаренко Н. В., Хилевича С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про заміну сторони у виконавчому провадженні № 54878615 з виконання виконавчого листа, виданого Рівненським районним судом Рівненської області про стягнення із ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - АТ «Райффайзен Банк Аваль») заборгованості за кредитним договором, оскільки вона набула права вимоги до боржника за договорами про відступлення права вимоги.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 18 вересня 2019 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Замінено стягувача у виконавчому провадженні

№ 54878615 на ОСОБА_1 .

Ухвала мотивована тим, що у зв`язку з укладенням договорів відступлення права вимоги АТ «Райффайзен Банк Аваль» вважається таким, що вибув як стягувач із виконавчого провадження про стягнення заборгованості за кредитом за судовим рішенням та замінено його правонаступником ОСОБА_1 .

Постановою Рівненського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 18 вересня 2019 року скасовано. Заяву ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження задоволено. Замінено сторону стягувача у виконавчому провадженні № 54878615 з АТ «Райффайзен Банк Аваль» на

ОСОБА_1 .

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_1 , як правонаступник кредитора, правомірно звернулась до суду із заявою про надання їй статусу сторони виконавчого провадження, відповідно до статей 512, 514 ЦК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження». Разом з тим, матеріали справи не містять жодних доказів повідомлення боржника у виконавчому провадженні про розгляд заяви ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником, що є порушенням процесуального порядку, встановленого частиною третьою статті 442 ЦПК України, та є підставою для скасування судового рішення.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У січні 2020 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Рівненського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині задоволення заяви про заміну сторони виконавчого провадження та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні заяви, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок апеляційного суду є помилковим, оскільки суперечить правовій позиції неодноразово викладеній у постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11, від 11 грудня 2019 року у справі

№ 761/20611/17, а саме про те, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, адже такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

від 11 вересня 2020 року зупинено касаційне провадження у зазначеній справі.

Ухвалою колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

від 07 грудня 2020 року поновлено касаційне провадження у справі.

Ухвалою колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

від 07 грудня 2020 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, в редакції на час подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Встановлені судами обставини

30 березня 2016 року Рівненським районним судом Рівненської області виданий виконавчий лист у справі за позовом АТ «Райффайзен Банк Аваль» до

ОСОБА_2 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором від 12 червня 2007 року № 014/89-07/254.

Постановами державного виконавця Рівненського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Коржаневської В. А. від 17 жовтня 2017 року ВП № 54877715 відкрито виконавче провадження про стягнення із ОСОБА_2 заборгованості у сумі

267 259,41 грн та 2 004,45 грн.

31 липня 2019 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та Акціонерним товариством «Оксі Банк» (далі - АТ «Оксі Банк») укладений договір відступлення права вимоги.

31 липня 2019 року між АТ «Оксі Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» (далі - ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп») укладений договір відступлення права вимоги.

05 серпня 2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» та ОСОБА_1 укладений договір відступлення права вимоги.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що у зв`язку з укладенням договорів відступлення права вимоги АТ «Райффайзен Банк Аваль» вибуло, як стягувач, із виконавчого провадження про стягнення заборгованості за кредитом за судовим рішенням та замінено його правонаступником ОСОБА_1 .

Апеляційний суд скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення заяви виходив з того, що матеріали справи не містять жодних доказів повідомлення боржника у виконавчому провадженні щодо розгляду заяви ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником, що є порушенням процесуального порядку, встановленого частиною третьою статті 442 ЦПК України. Разом з тим ОСОБА_1 , як правонаступник кредитора, правомірно звернулась до суду із заявою про надання їй статусу сторони виконавчого провадження, відповідно до статей 512, 514 ЦК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження».

Верховний Суд не погоджується у повній мірі із зазначеним висновком апеляційного суду з огляду на таке.

Нормативно-правове обґрунтування

Частиною п`ятою статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

У пунктах 12, 13 розділу ІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 521/5 (далі - Інструкція), у разі вибуття однієї зі сторін виконавчого провадження (припинення юридичної особи, а також в інших випадках заміни сторони у виконавчому провадженні), якщо правовідносини допускають правонаступництво, виконавець за заявою сторони виконавчого провадження, а також сама заінтересована сторона мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником. На підставі постановленої судом ухвали виконавець своєю постановою замінює сторону виконавчого провадження. Ухвала суду та постанова виконавця долучаються до виконавчого документа при його передачі до іншого органу державної виконавчої служби або приватного виконавця або поверненні його стягувану чи до суду.

Правонаступництво можливе на всіх стадіях виконавчого провадження - з моменту відкриття виконавчого провадження до його закінчення. Після заміни вибулої сторони виконавчого провадження її правонаступником виконавець продовжує виконання виконавчого провадження в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Заміна особи в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу. За змістом статей 512 ЦК України, статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції, чинній на момент укладення договору про відступлення права вимоги, у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником. У разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва (припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу, перетворення чи ліквідації, спадкування тощо) на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора. Така заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження у разі смерті кредитора, припинення юридичної особи чи відступлення права вимоги.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Положення частини першої статті 1083 ЦК України регулюють питання наступного відступлення права грошової вимоги після укладення договору факторингу.

Так, наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу (частина перша статті 1083 ЦК України).

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

У статті 1077 ЦК України зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Зі статей 1077 та 1079 ЦК України та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що договір факторингу зачіпає інтереси трьох сторін: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактора, яким може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції, та боржника, тобто набувача послуг чи товарів за первинним договором.

Фінансова установа - це юридична особа, яка згідно із законом надає одну або декілька фінансових послуг і внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку (пункт 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 того ж Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Факторинг належить до фінансових послуг (пункт 11 частини 1 статті 4 Закону).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 Цивільного кодексу України). Оскільки факторинг є фінансовою послугою вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Вказана норма передбачає правило за яким фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що оскільки договорами факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, то воно повинно здійснюватися відповідно до положень цієї глави, яка регулює відносини з факторингу (частина другої статті 1083 ЦК України). Іншими словами наступне відступлення права грошової вимоги має здійснюватися шляхом укладення саме договору факторингу з відповідним суб`єктним складом його сторін (стаття 1079 ЦК України), а не шляхом укладення договору про відступлення права вимоги з фізичною особою.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суди першої та апеляційної інстанцій, замінюючи сторону у виконавчому провадженні і надаючи фізичній особі статус сторони виконавчого провадження, відповідно до статей 512, 514 ЦК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», не врахували, що відступлення права вимоги кредитодавцем, який є фінансовою установою та має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, не може відбутись на користь на фізичної особи, яка не є фінансовою установою, а тому не може надавати фінансові послуги та бути новим кредитором.

Отже, відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, адже фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі послуги надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 не може бути стороною договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, відповідно відсутні підстави для заміни АТ «Райффайзен Банк Аваль» як стягувача на ОСОБА_1 .

Наведене свідчить, що судами неправильно застосовані норми матеріального права, а саме положення частини третьої статті 512, статті 1054, частини третьої статті 1079, частини другої статті 1083 ЦК України, статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», тому рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення судів першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заяви про заміну сторони у виконавчому провадженні.

Розподіл судових витрат

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга підлягає задоволенню, то з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 420,40 грн.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 18 вересня 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про заміну сторони у виконавчому провадженні № 54878615 з Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на ОСОБА_1 , відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 420,40 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко