Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 381/748/16
Номер провадження: 22-ц/824/1890/2020
Головуючий у суді першої інстанції Л.М. Ковалевська
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач

29 січня 2020 року місто Київ

Номер справи 381/748/16

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

сторони:

позивач Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»

відповідач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк»

на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2017 року, ухвалене у складі судді Ковалевської Л.М., в приміщенні Фастівського міськрайонного суду Київської області, відомості про дату складення повного рішення відсутні, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2016 року ПАТ «Універсал Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивованим тим, що 10.10.2007 року між ВАТ «Універсал Банк», яке змінило назву на ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 009-2914/840-0274, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 45 000 доларів США під 11,95 % річних з кінцевим терміном повернення до 10.10.2037. У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за вказаним договором станом на 28.01.2016 в неї утворилася заборгованість перед банком у розмірі 25 317,14 доларів США, з яких: 1 148, 29 доларів США - прострочена заборгованість за тілом кредиту, 23 055, 53 доларів США - сума дострокового стягнення тіла кредиту, 883, 22 доларів США - заборгованість за процентами, 230,10 доларів США - заборгованість за підвищеними процентами. З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 10.10.2007 між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 009-2914/840-0274-Р, за яким поручитель зобов`язався перед банком нести солідарну відповідальність за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за кредитним договором щодо сплати кредиту, процентів і неустойки. Банк просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь вказану заборгованість та понесені судові витрати.

У червні 2016 року ОСОБА_1 подала до суду зустрічний позов до ПАТ «Універсал Банк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг та визнання кредитного договору недійсним. В обґрунтування зазначила, що перед укладенням кредитного договору банк не надав їй у письмовій формі об`єктивної, повної та достовірної інформації про умови кредитування та про орієнтовну сукупну вартість кредиту, приховав фактичне значення подорожчання кредиту, не попередив, що валютні ризики під час виконання зобов`язань несе споживач. Умови кредитного договору є неконкретними та несправедливими відносно неї як споживача фінансових послуг та такими, що не відповідають вимогам статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», містять обтяжливі та непропорційні перешкоди для здійснення споживачем своїх прав. А тому просила визнати недійсним кредитний договір від 10 жовтня 2007 року № 009-2914/840-0274.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2017 року у задоволенні первісного позову відмовлено. Зустрічний позов залишено без розгляду.

Не погоджуючись із рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову ПАТ «Універсал Банк» подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, ненадання належної оцінки доказам у справі, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні первісного позову скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову Банку про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ПАТ «Універсал Банк» зазначив, що суд прийшов до хибного висновку відносно порушення Банком вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та умов кредитного договору в частині дострокового погашення боргу, некоректно застосував положення Постанови НБУ №337. Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції помилково взяв до уваги висновок експерта, не взявши до уваги те, що позичальником не було доведено виконання зобов`язань за кредитним договором та не заперечувався факт невнесення платежів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором з січня 2015 року.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та представник відповідачів ОСОБА_3 у судовому засіданні апеляційної інстанції просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «Універсал Банк» залишити без змін як законне та обґрунтоване.

ПАТ «Універсал Банк» у судове засідання апеляційної інстанції явку свого представника не забезпечив, про час, дату та місце розгляду справи двічі повідомлявся належним чином, про що свідчать зворотні повідомлення про вручення поштових відправлень. Будь - яких заяв, клопотань до суду апеляційної інстанції на час розгляду справи від Банку не надходило.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника ПАТ «Універсал Банк» з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, оскільки неявка представника позивача в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду даної справи.

Відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2017 року в частині залишення без розгляду позову ОСОБА_1 до ПАТ «Універсал Банк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг та визнання кредитного договору недійсним не оскаржується, а тому його законність та обґрунтованість в цій частині апеляційним судом не перевіряється.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення відповідачів та їх представника, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга ПАТ «Універсал Банк» підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що Банком не було надано належних доказів на підтвердження розміру кредитної заборгованості. Згідно з висновком судової економічної експертизи від 11 вересня 2017 року № 83-09/17 передбачений графіком розмір платежів відповідає умовам кредитного договору, однак відсутнє документальне підтвердження своєчасного зарахування банком коштів, сплачених позичальником на погашення тіла кредиту та процентів, а також щодо правильності визначеної заборгованості як в загальній сумі, так і за кожним видом платежів.

Проте з такими висновками колегія суддів погодитися не може, з огляду на наступне.

Так, згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У частині першій статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Як вбачається із матеріалів справи, 10 жовтня 2007 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №009-2914/840-0274, за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит у розмірі 45 000,00 доларів США під 11,95% річних, а Позичальник зобов`язувалася повернути кредит у строк до 10 жовтня 2037 року (а.с.9-16, т. І).

Згідно п. 2.3 Кредитного договору видача кредиту проводилася на поточний рахунок позичальника відкритий згідно до умов п. 2.1.3 даного Договору.

Відкриття позичальником поточного рахунку № НОМЕР_1 (№ НОМЕР_3) у кредитора, код Банку (МФО 322001) для здійснення розрахунково - касового обслуговування операцій позичальника з надання та погашення кредиту (п. 2.1.3 Договору).

З метою забезпечення виконання зобов`язань Позичальника за кредитним договором 10 жовтня 2007 року між ПАТ «Універсал банк» та ОСОБА_2 було укладено Договір поруки № 009-2914/840-0274-Р, за яким Поручитель зобов`язувався перед Кредитором відповідати за невиконання Позичальником усіх зобов`язань за кредитним договором № 009-2914/840-0274 від 10 жовтня 2007 року (а.с.23-25, т. І).

ПАТ «Універсал Банк» виконав свої зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі, а саме надав ОСОБА_1 кредитні кошти, що підтверджується меморіальним ордером № 0092914USD000119 від 10 жовтня 2007 року та випискою по рахунку (а.с.5, т. І). Факт отримання ОСОБА_1 кредитних коштів від позичальника також підтверджується квитанціями позичальника про внесення коштів в рахунок часткового погашення отриманого від Банка кредиту та не запечувався позичальником у судовому засіданні апеляційної інстанції.

Судом встановлено, що з січня 2015 року позичальник припинила сплату щомісячних платежів.

В результаті неналежного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань згідно наданого ПАТ «Універсал Банк» розрахунку станом на 28 січня 2016 року заборгованість становить 25 317,14 доларів США, з яких: 1 148,29 доларів США - прострочена заборгованість за тілом кредиту, 23 055,53 доларів США - сума дострокового стягнення тіла кредиту, 883,22 доларів США - заборгованість за процентами, 230,10 доларів США - заборгованість за підвищеними процентами.

Так, у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Як вбачається, матеріали справи містять докази виконання банком своїх зобов`язань щодо надання кредитних коштів, натомість позичальник не довела належними та допустимими доказами повернення цих коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України та частини другої статті 1054 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором.

Пунктом 5.2.5 кредитного договору сторони погодили, що, зокрема, у випадку прострочення сплати чергового платежу за кредитом та/або процентів понад 2 (два) місяці та направлення кредитором на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і неусунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 30 календарних днів з дати відправлення вказаного повідомлення (вимоги), термін повернення кредиту вважається таким, що настав на 31 календарний день з дати відправлення кредитором позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту.

Отже, згідно умов кредитного договору банк має право визнати термін повернення кредиту таким, що настав, та вимагати від позичальника дострокового повернення всієї суми кредиту та повної плати за кредит, змінивши при цьому термін повернення кредиту та плати за кредит в сторону зменшення.

Визначення строку дії кредитного договору має важливе значення для правильного вирішення справи з огляду на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18).

Як вбачається із матеріалів справи, 03.06.2015 ПАТ «Універсал Банк» направив ОСОБА_1 вимогу про негайну сплату простроченої суми заборгованості за кредитним договором від 10.10.2007 № 009-2914/840-0274, проценти, нараховані за користування кредитними коштами, та штрафні санкції за порушення виконання зобов`язання, що станом на дату вимоги становила 25 539,31 доларів США.

У вимозі ПАТ «Універсал Банк» зазначив, що у випадку невиконання цієї вимоги термін повернення кредиту визначається Банком таким, що настав достроково на шістдесят перший день з моменту отримання цієї вимоги та Банк буде вимушений стягнути всю суму кредиту в примусовому порядку з покладенням витрат, пов`язаних із сплатою судового збору та витратами виконавчого провадження (а.с.29, т. І).

Вказану вимогу ОСОБА_1 отримала 06.06.2015, що підтверджується зворотнім повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 28, т. І).

Таким чином, надіславши вказану вимогу позичальнику ПАТ «Універсал Банк» змінило строк виконання основного зобов`язання з 10.10.2037 на 06.08.2015, а в такому випадку банк позбавлений права нараховувати проценти за кредитним договором після закінчення строку кредитування, однак має право на стягнення сум, нарахованих в межах строку кредитування, тобто до 06.08.2015.

Твердження позичальника про порушення банком її права на дострокове погашення кредиту є безпідставними, оскільки суперечать умовам кредитного договору, погодженим сторонами.

Так, пунктом 4.12 Кредитного договору сторони передбачили, що позичальник може здійснити дострокове часткове погашення кредиту у будь - який час лише за умови обов`язкового виконання усіх наступних вимог: сума дострокового погашення має складати не менше діючої на такий час суми двох щомісячних платежів, та позичальник письмово повідомив кредитора про таке погашення за встановленою кредитором формою не пізніше, ніж за три робочих дні. Дострокове погашення кредиту не здійснюється, якщо не дотримана хоча б одна з вищенаведених умов дострокового погашення.

Таким чином, сплата ОСОБА_1 сум більших ніж визначено Графіком платежу на дату погашення не свідчить про часткове дострокове погашення кредиту, так як це не передбачено умовами кредитного договору.

Хибними є твердження позичальника щодо неправомірного збільшення Банком в одноособовому порядку розміру процентної ставки з 11,95 % до 13,63 %, оскільки із наявного у матеріалах справи розрахунку вбачається, що відсоткова ставка складала 11,95% річних, а зарахування по відсотках здійснювалося Банком у підвищеному розмірі у зв`язку із сплатою позичальником сум більших ніж ті, що були визначені Графіком, а тому такий надлишок зараховувався Банком як відсотки, а не як погашення по тілу кредиту, що не суперечило умовам договору. Завищені зарахування по відсоткам були враховані Банком під час визначення сум заборгованості, що чітко вбачається із розрахунку.

Жодних доказів на підтвердження незаконності зарахування Банком відсотків у розпорядження суду не надано. Відповідачі не надали суду першої інстанції та суду апеляційної інстанції доказів у розумінні ст.ст. 76-78 ЦПК України на підтвердження того, що позивачем було порушено діючі норми закону при зарахуванні сум в рахунок погашення заборгованості за кредитними зобов`язаннями, такі твердження лише є припущеннями та спрямовані на безпідставне та необґрунтоване зменшення суми, яка підлягає сплаті банку згідно укладеного між сторонами договору.

Вирішуючи спір, колегія суддів дійшла висновку про те, що позичальник порушила умови кредитного договору щодо своєчасного погашення кредиту, у зв`язку з чим банк набув право достроково вимагати повернення сум по кредиту.

Згідно з висновком судової економічної експертизи від 11 вересня 2017 року № 83-09/17, складеним експертом Бюро економіко-правових експертиз, розмір платежів, що був передбачений графіком платежів, відповідає умовам кредитного договору від 10 жовтня 2007 року № 009-2914/840-0274. Своєчасність зарахування банком коштів на погашення кредиту та сплати процентів, отриманих від ОСОБА_1 , документально не підтверджується. Визначена банком заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором в загальній сумі та за кожним видом платежу документально та нормативно не підтверджується.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 роз`яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, належним чином дослідити поданий стороною доказ, яким у даному випадку є розрахунок заборгованості, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково, зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок є процесуальним обов`язком суду.

З урахуванням наведеного, колегія суддів не бере до уваги висновок судової економічної експертизи № 83-09/17 ПАТ «Універсал Банк» від 11.09.2017.

Перевіряючи розрахунок заборгованості на відповідність умовам договору та вимогам закону, а також встановленим апеляційним судом обставинам справи, колегія суддів виявила невідповідність заявленого позивачем розміру заборгованості, а тому вважає за необхідне навести свій розрахунок заборгованості позичальника перед банком.

Так, Банком надано у розпорядження суду розрахунок заборгованості зроблений станом на 28.01.2016, згідно якого загальна сума заборгованості позичальника перед банком складала 25 317, 14 доларів США, з яких 1 148,29 доларів США - прострочена заборгованість по кредиту; 23 055, 53 доларів США - сума дострокового стягнення кредиту; 883,22 доларів США - сума заборгованості за відсотками; 230,10 доларів США - сума заборгованості за підвищеними відсотками (а.с.6 - 8, т. І).

Такий розрахунок не спростований стороною відповідача, а тому наведені в ньому розрахунки по тілу кредиту можуть бути взяті до уваги апеляційним судом при визначені розміру заборгованості за кредитом, який підлягає стягненню з позичальника на користь Банку.

Проте, під час перегляду справи апеляційним судом було достеменно встановлено, що строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором настав 06.08.2015, а тому стягненню підлягають лише ті сумі, які підлягали нарахуванню в межах даного строку.

Таким чином, визначаючи суму заборгованості, яка підлягає стягненню в рахунок погашення за кредитними зобов`язаннями, станом на 06.08.2015 суд апеляційної інстанції виходив з наступного.

Як вбачається із розрахунку заборгованості та наявних у матеріалах справи квитанцій про внесення ОСОБА_1 платежів в рахунок погашення кредиту банком було зараховано 20 796,18 доларів США, а отже заборгованість за тілом кредиту складає 24 203, 82 доларів США (з яких станом на 28.01.2016 1 148,29 доларів США - прострочена заборгованість по кредиту, 23 055, 53 доларів США - сума дострокового стягнення кредиту).

При цьому з наданого банком розрахунку вбачається, що заборгованості за відсотками у позичальника станом на 06.08.2015 не було.

При цьому, не дивлячись на те, що з 10.01.2015 позичальник не сплачувала банку проценти за користування кредитом, банк виставляє їй заборгованість за відсотками починаючи з 10.10.2015 з урахуванням того, що щомісячно банком в рахунок сплати відсотків за користування кредитом зараховувалась більша сума, ніж було це передбачено графіком.

Згідно п.1.1.1 Кредитного договору від 10.10.2007 № 009-2914/840-0274 за користування коштами понад встановлений строк (або термін погашення) нараховується процентна ставка в розмірі 35,85 %. Розмір підвищеної процентної ставки за користування кредитом понад встановлені цим договором терміни сплати щомісячних платежів застосовується до всієї простроченої суми основного боргу позичальника. Нарахування та облік таких процентів кредитор здійснює відповідно до умов цього договору, додатків до нього та вимог чинного законодавства України, зокрема нормативних актів Національного банку України.

Отже, застосування банком підвищеної процентної ставки у розмірі 35,85 % за користування ОСОБА_1 кредитом понад встановлені цим договором терміни сплати щомісячних платежів повністю узгоджується із умовами кредитного договору. Оскільки позичальник починаючи з січня 2015 року прострочила сплату щомісячних платежів за кредитними зобов`язаннями підвищені відсотки підлягають стягненню з позичальника на користь Банка.

Визначаючи розмір підвищених відсотків, колегія суддів брала до уваги наступне.

Згідно наданого банком розрахунку заборгованість по підвищеним відсоткам у період з 10.01.2015 по 09.08.2015 становила 180, 23 долари США. Однак, зазначені відсотки банк мав право нараховувати лише до 06.08.2015 (змінений банком строк виконання зобов`язань за кредитним договором), а тому заборгованість по підвищеним відсоткам підлягає вирахуванню в межах строку дії основного зобов`язання за наступним розрахунком:

Ставка підвищених відсотків - 35,85% (обумовлена п.1.1.1 Кредитного договору);

У період з 10.07.2015 по 09.08.2015 розраховано до сплати - 17,77 доларів США

(графа 94 Розрахунку заборгованості - а.с. 8, т. І);

У розрахунку банк вийшов за межі строку у три дні

17,77 $ : 30 днів = 0,59 $ (% за день)

0,59 $ х 3 (надлишкові дні) = 1,77 $ (нарахування підвищених процентів за три дні)

180, 23 $ - 1,77 $ = 178,46 $

Таким чином, сума підвищених відсотків, яка підлягає стягненню з позичальника на користь банку в межах строку дії основного зобов`язання (06.08.2015) становить 178, 46 доларів США.

Отже, повно та всебічно дослідивши обставини справи в частині, яка переглядається, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши в цій частині, що позичальник належним чином не виконувала свої кредитні зобов`язання, визначене сплатою щомісячних платежів, у зв`язку із чим згідно вимог частини другої статті 1050 ЦК України банк мав право вимагати дострокового виконання кредитного зобов`язання та реалізував своє право направленням вимоги, колегія суддів дійшла висновку про стягнення із позичальника на користь кредитора заборгованості станом на 06.08.2015, а саме: за тілом кредиту у розмірі 24 203, 82 доларів США, підвищених відсотків у розмірі 178, 46 доларів США. Відсотки за користування кредитом не підлягають стягненню з позичальника, оскільки станом на 06.08.2015 року заборгованості по відсоткам у ОСОБА_1 не існувало і у Банка було відсутнє право нарахування відсотків після 06.08.2015.

Щодо позовних вимог ПАТ «Універсал банк» про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором із поручителя ОСОБА_2 . колегія суддів зазначає наступне.

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука (частина перша статті 546 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частини перша статті 554 ЦК України).

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частина друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє відповідне право кредитора.

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду.

Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати.

Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін.

Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662 цс 15.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки та зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 3-1169/11 (провадження № 14-265 цс 18).

Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті251,252 ЦК України).

Договором поруки №009-2914/840-0274-Р від 10.10.2007 не визначено строк дії поруки, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Умови договору поруки зазначені у пункті 4.2 про його дію до повного виконання Основного зобов`язання за кредитним договором не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Відповідно до умов договору поруки № 009-2914/840-0274-Р від 10.10.2007, відповідач ОСОБА_2 зобов`язався відповідати перед позивачем за своєчасне та повне виконання позичальником основного зобов`язання у повному обсязі як існуючих так і тих, що можуть виникнути у майбутньому (п.1.1. Договору поруки).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що строк виконання основного зобов`язання настав 06 серпня 2015 року, у зв`язку із направленням банком позичальнику вимоги від 03 червня 2015 року, у якій банк зазначав, що строк дострокового погашення кредиту настає на 61 день з моменту отримання цієї вимоги (а.с.29, т. І)

Таким чином, у банку було право пред`явити вимогу до поручителя про виконання порушеного боржником кредитного зобов`язання боржника до 06 лютого 2016 року, тобто протягом шести місяців, починаючи з 06.08.2015.

Із зазначеним позовом банк звернувся до суду 17 лютого 2016 року (а.с. 47 - конверт, т.І), тобто із пропуском шестимісячного строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України.

З урахуванням зазначеного колегія суддів дійшла висновку, що банк звернувся до поручителя із вказаним позовом після спливу шестимісячного строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України, а тому у задоволенні вимог ПАТ «Універсал Банк» про стягнення солідарно із ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором слід відмовити, оскільки порука є припиненою.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Виходячи з вищенаведеного, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про відмову у задоволенні позову ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим наявні підстави для його скасування з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 24 203 долари США 82 центи, підвищених відсотків у розмірі 178 доларів США 46 центів. В решті вимог банку до ОСОБА_1 слід відмовити. У задоволенні позовних вимог ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_2 слід відмовити у зв`язку з припиненням поруки.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України необхідно стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» судовий збір за подачу позову до суду у розмірі 9 882,06 грн. та за подачу апеляційної скарги у розмірі 10 870, 27 грн., що пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» задовольнити частково.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2017 року в частині відмови у задоволенні позову скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення наступного змісту.

Позов Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» () заборгованість за тілом кредиту у розмірі 24 203 (двадцять чотири тисячі двісті три) долари США 82 центи, підвищені відсотки у розмірі 178 (сто сімдесят вісім) доларів США 46 центів.

В решті вимог до ОСОБА_1 відмовити.

Публічному акціонерному товариству «Універсал Банк» відмовити в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» () судовий збір за подачу позову до суду у розмірі 9 882 (дев`ять тисяч вісімсот вісімдесят дві) гривні 06 копійок та судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 10 870 (десять тисяч вісімсот сімдесят) гривень 27 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 10 лютого 2020 року.

Судді:

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна