Постанова

Іменем України

21 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 225/5271/18

провадження № 61-16510св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - військово-цивільна адміністрація міста Торецьк Донецької області,

особа, яка подала апеляційну скаргу - прокуратура Донецької області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Донецького апеляційного суду у складі колегії суддів: Космачевської Т. В., Мальованого Ю. М., Агєєва О. В. від 18 липня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до військово-цивільної адміністрації міста Торецька Донецької області про визнання права власності за набувальною давністю.

Позов мотивовано тим, що в жовтні 2004 року помер ОСОБА_2 . Після його смерті відкрилася спадщина на належний йому на праві приватної власності житловий будинок АДРЕСА_1 . За життя належне йому нерухоме майно ОСОБА_2 нікому не заповідав. У травні 2005 року ОСОБА_3 , яка доглядала ОСОБА_2 і захоронила останнього, запропонувала їй придбати у власність спірний житловий будинок, пояснивши, що за домовленістю з ОСОБА_2 після його смерті спірний житловий будинок мав перейти у її власність. Без укладення та нотаріального посвідчення угоди купівлі-продажу будинку вона відмовилась купувати цей будинок. В подальшому, за їх усною домовленістю ОСОБА_3 знялась з реєстраційного обліку за вказаною адресою і передала їй ключі і всі правовстановлюючі документи на будинок, а вона переїхала в спірний будинок, де й проживає по теперішній час. Позивач вважає, що має право на визнання за собою право власності на спірний житловий будинок, що належав ОСОБА_2 за набувальною давністю, так як після смерті останнього постійно, безперервно, відкрито і добросовісно володіє та користується для власних потреб зазначеним помешканням, сплачує комунальні платежі та здійснює поточні ремонти.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок АДРЕСА_1 , що належав ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 15 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на житловий будинок АДРЕСА_1 , що залишився від ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , який належав йому на праві приватної власності, загальною площею 47,9 кв. м, в тому числі житловою площею 28,1 кв. м.

Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач ОСОБА_1 добросовісно заволоділа чужим майном - житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , який належав на праві приватної власності померлому 24 жовтня 2004 року ОСОБА_2 , тому набула права власності на вказане майно за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Донецького апеляційного суду від 18 липня 2019 року апеляційну скаргу заступника прокурора Донецької області задоволено, рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 15 лютого 2019 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відсутні правові підстави, визначені статтею 334 ЦК України, для задоволення позову, у зв`язку з відсутністю складової умови набуття права власності за набувальною давністю, як добросовісне заволодіння чужим майном.

Узагальнені доводи вимог касаційної скарги

У вересні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не з`ясував всіх фактичних обставин справи; не врахував, що на момент заволодіння позивачем спірним будинком ОСОБА_2 вже не був власником майна, оскільки помер, а його правонаступники до теперішнього часу не відомі. Крім того, приймаючи до розгляду апеляційну скаргу прокурора Донецької області, суд не врахував відсутність в останнього права на подання апеляційної скарги, оскільки спірне майно не перебуває у власності ні держави, ні територіальної громади м. Торецьк Донецької області.

Узагальнені доводи відзивів на касаційну скаргу

У вересні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив військово-цивільної адміністрації міста Торецька Донецької області, у якому, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги та законність і обґрунтованість прийнятої у справі постанови суду апеляційної інстанції, просить касаційну скаргу залишити без задоволення.

У жовтні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив прокуратури Донецької області на касаційну скаргу, у якому зазначено, що висновки суду апеляційної інстанції відповідають правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 296/6949/17, від 10 жовтня 2018 року у справі № 638/7874/16-ц, від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, від 06 березня 2019 року у справі № 336/2900/17-ц. Оскільки військово-цивільної адміністрації міста Торецька Донецької області неналежним чином здійснювала захист інтересів держави в указаній справі, то законним є представництво таких інтересів прокурором.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 06 вересня 2019 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Донецького апеляційного суду від 18 липня 2019 року; відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 225/5271/18 з Дзержинського міського суду Донецької області.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що на підставі свідоцтва про право на житло від 29 грудня 2000 року ОСОБА_2 був власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

Згідно реєстраційного посвідчення, виданого БТІ м. Дзержинська, вказаний житловий будинок належав ОСОБА_2 на праві приватної власності.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер.

Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина на належне йому на праві приватної власності нерухоме майно, а саме, на житловий будинок АДРЕСА_1 . За життя ОСОБА_2 належне йому майно нікому не заповідав, у нього немає спадкоємців ані за законом, ані за заповітом.

Відповідно до інформації приватного нотаріуса Торецького міського нотаріального округу Донецької області № 73/01-09 від 04 лютого 2019 року після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався, спадкові справи не заводились.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Донецького апеляційного суду від 18 липня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зазначено, що умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

За змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

У постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що норми статті 334 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановивши, що ОСОБА_1 знала хто є дійсним власником спірного будинку, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки відсутні правові підстави для визнання права власності за позивачем на спірне майно за набувальною давністю, так як ОСОБА_1 в розумінні статті 344 ЦК України не є добросовісним набувачем.

Посилання заявника на відсутність у прокурора повноважень на звернення до суду із апеляційною скаргою є безпідставними, оскільки останній обґрунтував неналежне здійснення відповідачем захисту інтересів держави в указаній справі, що є підставою для представництва таких інтересів прокурором.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування постанови суду апеляційної інстанції, оскільки зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції, були предметом дослідження у суді із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції без змін.

Оскільки оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишено без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Донецького апеляційного суду від 18 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

С. Ю. Бурлаков

В. М. Коротун