Справа № 203/4076/19
Провадження № 2/0203/309/2020
КІРОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Колесніченко О.В.,

при секретарі Давіденко Ю.А.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,

розглянувши у спрощеному порядку у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі цивільну справу в паперовій формі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року позивач пред`явила через суд зазначений позов до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на предмет усунення їй перешкод у здійсненні права власності на належну їй згідно свідоцтва про право власності на житло від 29 жовтня 1996 року квартиру АДРЕСА_1 , що чиняться з червня 2019 року її сином ОСОБА_2 та його співмешканкою ОСОБА_5 шляхом створення їй нестерпних умов проживання, систематичного порушення правил співжиття, вчинення щодо неї насильства в сім`ї, про що вона неодноразово зверталась із заявами до поліції, а ОСОБА_5 притягували до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП, тоді як відповідачі взагалі не набули права користування цією квартирою і, зловживаючи її дозволом, наданим у листопаді 2018 року, на тимчасове проживання в її квартирі до винаймання окремої квартири, відповідачі маючи власне житло, продовжують жити в її помешканні, не сплачуючи комунальні послуги і створюючи їй неможливі побутові умови, тому посилаючись на ст. 116 ЖК УРСР, ст. ст. 383, 391 ЦК України, просила суд усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення відповідачів з зазначеної квартири.

05 лютого 2020 року відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнав повністю з тих підстав, що Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 належить йому на праві власності за свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 09 вересня 2019 року, він іншого придатного для проживання житла не має, проживав в цій квартирі з дитинства і має законне право проживання у цій квартирі нарівні з позивачем як співвласник, тому зі згоди позивача вселив у свою кімнату ОСОБА_5 , з якою проживають однією сім`ю, та при користуванні квартирою дотримуються розумних правил співжиття із позивачем, намагаються уникати конфліктів, проте позивач маніпулюючи фактами, безпідставно викликає поліцію, створює конфлікти, та вводить суд в оману щодо дійсних обставин, зокрема, того, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року провадження у справі закрито за відсутності у діях ОСОБА_5 складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП.

Позивач 18 лютого 2020 року подала відповідь на відзив на позовну заяву, в якій на спростування доводів і міркувань відповідача ОСОБА_2 зазначила, що він має інше житло на праві власності для проживання по АДРЕСА_2 , а відповідач ОСОБА_5 має право користування житлом за місцем своєї реєстрації в гуртожитку по АДРЕСА_3 , тому вони безпідставно користуються її квартирою. При цьому, відповідач ОСОБА_5 постійно принижує її людську гідність, нецензурно лається на неї, погрожує відправити до психлікарні, що змушує її не виходити зі своєї кімнати, жити у постійному страху за своє життя. Крім того, своїми діями остання створює неможливі умови проживання, перешкоджає користуватися газовою плитою, що змушує її харчуватися на роботі, забороняє користуватися туалетом і постійно займає ванну кімнату, перешкоджає користуватися особистими речами, що знаходяться у кімнаті, де проживають відповідачі, тому просила позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_5 свій відзив не подавала, маючи у повному обсязі можливість реалізувати надані Законом процесуальні права на заперечення для спростування аргументів позовної заяви; про жодні причини неможливості подання доказів письмово суду не повідомляла.

З відкриттям спрощеного позовного провадження за ухвалою суду від 18 грудня 2019 року з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка без виникнення процесуальних ускладнень та без потреби у витребуванні доказів чи у сприянні в поданні доказів іншим чином.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та наполягали на їх задоволенні з наведених у позовній заяві підстав. Додатково позивач пояснила, що дійсно спочатку відносини були добрими і відповідачі після того, як ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_6 , заселилися у квартиру з її згоди, проте в подальшому стали виникати конфлікти на побутовому ґрунті. Наразі відповідачі продовжують створювати нестерпні умови проживання, що змушує її ночувати на роботі, а 16 травня 2020 року відповідач ОСОБА_5 взагалі її побила, тому просила позов задовольнити повністю і виселити обох відповідачів.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник в судовому засіданні позов не визнали в повному обсязі, пояснивши, що ОСОБА_2 є рівним з позивачем співвласником Ѕ частки квартири, долі в натурі не виділялися, порядок користування приміщеннями склався за погодженням з позивачем: однією кімнатою з виходом на балкон користується вона, однією кімнатою з виходом на балкон користуються вони з ОСОБА_5 , а кухня, коридори, туалет, ванна кімната залишаються у спільному користуванні. Крім того, саме він надає кошти на утриманні квартири і сплату комунальних послуг, які позивач оплачує за відкритими на неї особовими рахунками. Проте позивач постійно намагається створити конфлікт, не впускає їх до квартири, вчиняє сварки на побутовому ґрунті, яких вони намагаються уникнути.

В подальшому відповідач клопотав про розгляд справи у його відсутності, уповноваживши для цього представника.

Відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні позов не визнала повністю, пояснивши, що вона вселилася до квартири зі згоди позивача як дружина відповідача ОСОБА_2 , хоч шлюб на той час і не був зареєстрований. Ніяких конфліктів вона не чинить, натомість позивач всіляко намагається її вижити з квартири, а 16 травня 2020 року стала з нею, вагітною жінкою, битися, через що вона змушена була звернутися до лікаря задля збереження вагітності. В подальшому подала заяву про розгляд справи у її відсутності.

Допитаний під присягою свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні показав, що знайомий з ОСОБА_4 близько шести років по роботі в онкоцентрі, де вона працює ліфтером. У жовтні-листопаді 2019 року на прохання ОСОБА_4 він та ще один співробітник - електрик прибули до її квартири і допомогли переставити меблі за її смаком, проте після цього прибула поліція і стала з`ясовувати на якій підставі ми перебуваємо в квартирі, тоді стало зрозуміло, що між ОСОБА_4 та її сином і невісткою, які перебували в той час в квартирі, існує конфлікт. Крім того, місяць тому ОСОБА_4 прийшла на роботу уся в синцях та розповіла, що то невістка її побила, проте причин не пояснила. Також, ОСОБА_4 розповідала, що іноді залишається ночувати на роботі, каже, що то співмешканка сина її виганяє, що вони не дають їй користуватися своєю кімнатою. Як він зрозумів з розповідей ОСОБА_4 конфлікт між нею та ОСОБА_5 почався на побутовому ґрунті, через те, що хтось щось не так прибирає чи не прибирає належним чином.

Допитана під присягою свідок ОСОБА_8 , в судовому засіданні показала, що знайома з ОСОБА_4 з 1981 року. У травні-червні 2020 року побачила її з саднами на голові і гематомою під оком і та розказала їй, що це її невістка «тягала її за волосся» і вдарила об дверний косяк. Також ОСОБА_4 запрошувала її двічі до квартири подивитись, що на кухонній плиті відсутні ручки ввімкнення/вимкнення газу, що перекрита вода і вентиль відсутній, що відсутня її пральна машинка «Малютка», проте в квартирі нікого в цей час не було, окрім них. Також свідок бачила, що до квартири приходила поліція, проте хто викликав і зв`язку з чим їй невідомо.

Суд, вислухавши усні пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши зібрані у справі докази, розглянувши позовні вимоги в заявлених межах, дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України є спільною частковою власністю сторін та належить:

- позивачу ОСОБА_4 - Ѕ частка на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Виконавчим комітетом Ради народних депутатів м. Дніпропетровська 29 жовтня1996 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень прийнято 02 вересня 2020 року, індексний номер 53859738, державна реєстрація проведена 27 серпня 2020 року державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02 вересня 2020 року (а.с.172, 6-7).

- відповідачу ОСОБА_2 після батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 - Ѕ частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09 вересня 2019 року, виданого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1582, рішення про державну реєстрацію чого прийнято 09 вересня 2019 року , індексний номер 48585307, та цього ж дня проведена державна реєстрація, що підтверджуються інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна від 04 лютого 2020 року (а.с.48, 49).

Судом встановлено, що у спірній квартирі з 23 червня 1981 року зареєстрована та проживає позивач ОСОБА_4 .

Відповідач ОСОБА_2 з 06 травня 1996 року зареєстрований в будинку АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою № 83 про реєстрацію місця проживання особи Військової сільської ради від 12 липня 2019 року (а.с.51)

Відповідач ОСОБА_5 з 29 вересня 2008 року зареєстрована в к. 146 будинку АДРЕСА_3 (а.с. 18-а).

Також судом встановлено, що з листопада 2018 року за згоди позивача відповідачі стали проживати разом з позивачем в одній квартирі, обставини чого визнані як позивачем, так і відповідачами, тому додатковому доказуванню згідно ч.1 ст. 82 ЦПК України не підлягають.

Частинами 1, 4 статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.ч.1, 2 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частинами 1-3 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Здійснення права спільної часткової власності визначено ст. 358 ЦК України.

Так, ч.ч.1 та 2 ст. 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Таким чином, суд відхиляє, як неприйнятні з огляду на законодавство, аргументи позивача про те, що відповідач ОСОБА_2 має інше житло на праві власності, інше зареєстроване місце проживання, не набув права користування спірною квартирою і нею як власником надана згода на проживання його у квартирі лише на певний час, внаслідок їх суперечності фактичним обставинам справи про рівність умов за ч. 3 ст. 319 ЦК України у здійснені і позивачем, і відповідачем ОСОБА_2 спільно володіння, користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 , а тому на право відповідача щодо користування і володіння Ѕ часткою квартири не впливає ні зареєстроване місце проживання в іншому житлі, ні наявність іншої власності.

Відповідач ОСОБА_2 на правах співвласника квартири згідно ч. 3 ст. 358 ЦК України має право користуватися жилим приміщенням в натурі, яке відповідає його частці у праві спільної часткової власності на квартиру, через що за відсутності згоди позивача з порядком володіння натепер спільною з ним квартирою судом може розглядатися спір не про його виселення, а про здійснення співвласниками права спільної часткової власності на квартиру та виконання ними обов`язків з її утримання, який в межах судового розгляду у цій справі судом не вирішується.

Крім того, як визнано сторонами в судовому засіданні, співвласники спірної квартири позивач та відповідач ОСОБА_2 відповідно до ч.2 ст. 358 ЦК України на час вселення дійшли домовленості про порядок користування квартирою, а саме: позивач займає окрему кімнату площею 12,7 м2 з виходом на балкон, а відповідачі займають іншу окрему кімнату площею 15,2 м2 з виходом на балкон, інші приміщення - кухня, вбиральня, ванна кімната, коридор залишаються у спільному користуванні.

За таких обставин відповідач ОСОБА_2 на правах співвласника квартири згідно ч. 1 ст. 405 ЦК України визначає житлове приміщення, яке має право займати члени його сім`ї, які проживають разом з ним з правом на користування цим житлом відповідно до закону, тобто відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК УРСР користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, і за згодою власника квартири член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. При цьому члени сім`ї власника будинку (квартири) за ч. 3 ст. 156 ЖК УРСР зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 , якому в силу ч.5 ст.1268 ЦК України Ѕ частки квартири належала з часу відкриття цієї спадщини, саме зі згоди іншого співвласника - позивача у справі вселив у спірну квартиру ОСОБА_5 , при вселенні якої не було укладено будь-яких інших угод.

21 серпня 2020 року Чечелівським районним у м. Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , про що вчинено актовий запис № 678 та 21 серпня2020 року видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.154).

Відповідно, належить дійти висновку згідно ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР, що співвідповідач ОСОБА_5 належить до членів сім`ї власника квартири, бо в частині другій статті 64 цього Кодексу серед таких членів зазначені дружина, діти і батьки та інші особи, якщо вони постійно проживають разом з титульним володільцем і ведуть з ним спільне господарство, а тому співвідповідач вселилась до спірного житлового приміщення та наразі користується житлом на достатній правовій підставі нарівні з позивачем.

Таким чином, твердження позивача про безпідставність проживання в її квартирі відповідача ОСОБА_5 спростовуються наявними у справі доказами вселення її туди власником ( ОСОБА_2 ) і проживання там останньої як члена сім`ї цього власника в розумінні ст. 156 ЖК УРСР, а тому відповідач ОСОБА_5 набула права користування цим житлом відповідно до вимог ч.1 ст. 405 ЦК України, ч.1 ст. 156 ЖК УРСР на рівні з власником/співвласником, у відповідності до погодженого порядку користування житловими приміщеннями.

Співвідповідач ОСОБА_5 як член сім`ї власника квартири, може бути виселена у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення у відповідності до ст. 157 ЖК УРСР у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу, тобто на вимогу заінтересованих осіб в разі встановлення винних дій, якими вона систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематичними порушеннями правил співжиття робить неможливим для інших проживання з нею в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Систематичними порушеннями правил співжиття за усталеною судовою практикою виселення з житла при триваючій антигромадській поведінці, на яку звертав увагу Пленум Верховного Суду України в п. 17 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», правильно належить витлумачити і повторне порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів, тобто у будь-якому разі не менше трьох порушень правил співжиття, за перше з яких заходи впливу не запобігли наступній множинності правопорушень, що складають повторність.

Як встановлено судом, між позивачем та відповідачкою ОСОБА_5 , як членом сім`ї відповідача ОСОБА_2 , склалися вкрай неприязні відносини на побутовому ґрунті, з приводу різного сприйняття ведення домашнього господарства, що стало приводом звернення позивача до поліції 12 та 14 вересня 2019 року (а.с.12, 13, 30). Подальші звернення позивача до поліції відбувались після звернення позивача з позовом (13 листопада 2019 року), зокрема, 26 листопада 2019 року, 18 січня 2020 року, 20 січня 2020 року (а.с.39) та виходять за межі обґрунтувань, покладених в основу позову підстав.

Відзначається, що жоден з вказаних у цих заявах фактів вчинення домашнього насильства відносно позивача з боку відповідачів, (тобто умисного вчинення будь-яких діянь фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), не знайшов підтвердження доказами, як до звернення до суду з позовом, так і під час розгляду справи судом, оскільки самі по собі виклики поліції не свідчать про доведеність факту вчинення домашнього насильства в сім`ї за відсутності притягнення особи до відповідного виду відповідальності (адміністративної, кримінальної), у зв`язку з чим підстави стверджувати про систематичність порушення відповідачами правил співжиття відсутні.

Так само, не надано суду доказів вжиття до перелічених звернень відповідних заходів запобігання і громадського впливу на співвідповідача ОСОБА_5 , до яких, слідуючи висновкам Пленуму Верховного Суду України в п. 17 зазначеної постанови № 2 від 12.04.85, в судовій практиці визнаються кримінальне покарання, адміністративні стягнення чи усне зауваження, видані приписи відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», вжиті згідно ст. 22 КУпАП заходи громадського впливу у виді товариського зауваження чи громадської догани зборів жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадських організацій за місцем роботи або проживання відповідача, у зв`язку з чим не можна стверджувати, що такі заходи не дали результату. В свою чергу, посилання позивача на притягнення відповідача ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 1732 КУпАП постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2019 року за домашнє насильство над ОСОБА_4 психологічного характеру 14 вересня 2019 року суд до уваги не приймає, оскільки ця постанова судді законної сили не набрала та скасована постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року з закриттям провадження за ч.1 ст. 1732 КУпАП за відсутністю в діях ОСОБА_5 складу адміністративного правопорушення.

Крім того, доказів того, що спричинені незручності у квартирі, як то зняті ручки ввімкнення/вимкнення кухонної плити, перекритий кран постачання води, блокування дверей ї у кімнату, здійснені саме відповідачем ОСОБА_5 , або відповідачем ОСОБА_4 , позивачем суду не надано, з огляду на те, що ні в результаті перевірки звернень поліцією, такі обставини не встановлені, ні свідки такі обставини не підтвердили, оскільки в судовому засіданні показали, що усі обставини їм відомі виключно зі слів самої ОСОБА_4 , і особисто вони цього не бачили, джерелом їх обізнаності у цьому є лише розповіді самої ОСОБА_4 , а тому такі доводи позивача суд оцінює критично.

Натомість, відповідач ОСОБА_5 так само зверталась до поліції 21 лютого 2020 року з приводу перешкод у доступі до квартири з боку позивача, про що свідчить висновок о/у ВКП ДВП ГУНП від 21 лютого 2020 року та відеозапис, досліджений судом, де відображені події прибуття працівників поліції та неможливості ОСОБА_5 та ОСОБА_4 потрапити до квартири (а.с.101, 102).

Доводи позивача про умисне побиття її відповідачем ОСОБА_5 16 травня 2020 року, про що вона подала суду висновок спеціаліста судово-медичного експерта № 1242 від 18 травня 2020 року про наявність у неї тілесних ушкоджень, які відносяться за ступенем тяжкості до легких, суд оцінює критично, оскільки відповідач ОСОБА_5 також 16 травня 2020 року само звернулась до лікаря з приводу завдання їй ударів позивачем ОСОБА_4 16 травня 2020 року в той час коли вона перебувала у стані вагітності, що підтверджується УЗД органів черевневої порожнини та зачеревневого простору КНП «КЛШМД» ДМР від 16 травня 2020 року та довідкою лікаря швидкої медичної допомоги від 16 травня 2020 року (а.с.115, 116), обізнаність про що позивач виявила в судовому засіданні.

Посилання позивача на те, що вона самотужки сплачує комунальні послуги та несе інші витрати на утриманні квартири стосуються лише обов`язку відповідача за ч.1 ст. 360 ЦК України зі спільного утримання власності з понесенням витрат на це відповідно до своєї частки і права позивача на відшкодування понесених нею в цій частині витрат, що не стосується правових підстав для позбавлення його права користування цією власністю.

Таким чином, на підставі досліджених в судовому засіданні письмових доказів в сукупності з показаннями свідків, суд приходить до висновку про наявність неприязних стосунків між позивачем та відповідачем ОСОБА_5 на побутовому ґрунті, у зв`язку з чим позивач має конфлікти і з відповідачем ОСОБА_4 , проте хоч би із за наявності сварок на побутовому ґрунті, обставини грубого порушення саме відповідачами правил співжиття таким способом, що робить неможливим для позивача проживання з ними в одній квартирі, систематичності таких дій, обставини вжиття заходів запобігання і громадського впливу та встановлення обставин безрезультатності таких заходів, не знайшли підтвердження доказами, зважаючи на характерну для провокації антигромадську поведінку самого позивача, а тому наведені в позові обґрунтування і встановлені судом фактичні обставини не можуть бути підставою за ч.ч. 2, 4 ст. 406 ЦК України і ст. 157 ЖК УРСР для виселення зі спірної квартири відповідача ОСОБА_2 як співвласника цієї квартири та члена його сім`ї - дружини ОСОБА_5 у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати належить покласти на позивача.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 11-13, 81, 141, 209, 263-265, 268, 274 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_4 задоволенні її позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення - відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги у паперовій формі до Дніпровського апеляційного суду через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 21 вересня 2020 року.

Суддя О. В. Колесніченко