ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер справи 661/3507/19 Головуючий в І інстанції Ведяшкіна Ю.В.
Номер провадження 22-ц/819/1377/2020 Доповідач Полікарпова О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2020 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючогоПолікарпової О.М.
суддівВоронцової Л.П.
Ігнатенко П.Я.
секретарСікора О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Харченко Дмитро Миколайович, на рішення Новокаховського міського суду Херсонської області у складі судді Ведяшкіної Ю.В. від 06 квітня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Джамалли Равіль Хагані Огли, до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання договору дарування, укладеного відповідачами, недійсним. Позов обґрунтовано тим, що 24 жовтня 2014 року між ним та відповідачем ОСОБА_3 укладено договір позики, за умовами якого останній зобов`язався повернути суму позичених коштів у розмірі 18000,00 доларів США, проте своє зобов`язання не виконав. У зв`язку з чим він звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення зазначеної заборгованості, в забезпечення якого ухвалою суду від 21 березня 2016 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 . 28 квітня 2016 року заочним рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області позов ОСОБА_2 задоволено та стягнуто з ОСОБА_3 на його користь борг за зазначеним договором позики. 21 червня 2016 року ухвалою Новокаховського міського суду Херсонської області зазначене заочне рішення суду скасовано та призначено справу до розгляду.

28 липня 2016 року відповідач ОСОБА_3 здійснив заходи щодо відчуження іншого нерухомого майна, відомості про яке були відсутні в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на момент подання ним позову, а саме: 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 , шляхом укладання договору дарування від 28 липня 2016 року, за яким належну йому 1/3 частку квартири подарував своїй матері ОСОБА_1

18 січня 2017 року рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики та неустойку за порушення умов договору загальною сумою 27 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті на час розгляду справи складало 745 740 гривень. 13 липня 2018 року рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 3% річних, пеню та судові витрати, всього 99 103,82 гривень. Зазначенні рішення суду до теперішнього часу ОСОБА_3 не виконанні, останній затягує процес їх виконання та намагається відчужити належні йому активи, подаючи до суду позови про поділ майна подружжя, про розподіл майна, визнання права власності на майно та зняття з нього арешту.

Вважаючи, що ОСОБА_3 уклав фіктивний правочин дарування квартири АДРЕСА_2 , з метою виведення належної йому частки у вказаному об`єкті нерухомого майна з-під можливого звернення стягнення на нього, просив суд визнати недійсним договір дарування від 28 липня 2016 року 1/3 частини трикімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Новокаховського міського нотаріального округу Крамчаніним С.А. та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 06 квітня 2020 року позов задоволено, визнано недійсним договір дарування від 28 липня 2016 року, відповідно до якого ОСОБА_3 передав безоплатно у власність ОСОБА_1 1/3 частину трикімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Новокаховського міського нотаріального округу Крамчаніним С.А., зареєстрований в реєстрі за № 570.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення, а боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості за договором позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам позивача, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно, як боржника.

З апеляційною скаргою на рішення суду звернувся ОСОБА_3 , від імені якого діє адвокат Харченко Д.М. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач жодними належними та допустимими доказами не довів, що у сторін спірного договору дарування був умисел на укладення фіктивного правочину, спрямований на уникнення звернення стягнення кредитором на майно одного з відповідачів як боржника. Зазначає, що укладення договору дарування було спрямовано на усунення ОСОБА_1 перешкод в реалізації її права на призначення житлової субсидії. ОСОБА_1 , як сторона правочину, не знала про його борги, що свідчить про відсутність у неї умислу на укладення фіктивного правочину.

Постановою Херсонського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 , від імені якого діє адвокат Харченко Д.М. залишено без задоволення, а рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 06 квітня 2020 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що боржник (дарувальник), проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, та його мати (обдаровувана), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладають договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

28 серпня 2020 року ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Харченко Д.М. також оскаржила вказане рішення суду першої інстанції, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення. Апелянт зазначає, що судом першої інстанції її не було повідомлено про розгляд справи, справу розглянуто без її участі.

Також зазначає, що позивач жодними належними та допустимими доказами не довів, а суд першої інстанції залишив це поза увагою, що у неї, як у обдарованої сторони спірного договору дарування був умисел на укладення фіктивного правочину, спрямований на уникнення звернення стягнення кредитором на майно дарувальника як боржника. Зазначає, що укладення договору дарування було спрямовано на створення їй умов для реалізації її права на призначення житлової субсидії. Вона, як сторона правочину, не знала про борги її сина ОСОБА_3 , що свідчить про відсутність у неї умислу на укладення фіктивного правочину. Оспорюваний правочин має реальні наслідки, оскільки її син не користувався спірною квартирою, не був у ній зареєстрований, вона одноособово нею користувалася, а укладений договір дарування тільки узаконив фактичний перехід до неї прав на спірну квартиру.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надійшов.

За положеннями статті 370 ЦПК України якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави.

За результатами розгляду апеляційної скарги суд приймає постанову відповідно до статті 382 цього Кодексу. При цьому, за наявності підстав, може бути скасовано раніше прийняту постанову суду апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції розглядає скаргу, вказану в частині першій цієї статті, в межах доводів, які не розглядалися під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи.

З урахуванням приписів зазначеної норми права, та зважаючи на те, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо відсутності у неї, як сторони правочину, умислу на укладення фіктивного правочину були предметом дослідження під час перевірки законності оскаржуваного рішення за апеляційною скаргою ОСОБА_3 і їм суд апеляційної інстанції дав оцінку, колегією суддів вказані доводи не перевіряються.

Заслухавши доповідача, пояснення представників позивача та відповідача ОСОБА_1 , колегія суддів частково приймає арґументи, викладені в апеляційній скарзі, з таких мотивів.

Розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов`язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі (частина друга статті 211 ЦПК України) .

Частиною шостою статті 128 ЦПК України визначено, що судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (справа Гурепка проти України (№ 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що у суді першої інстанції справа неодноразово призначалася до розгляду. Разом із тим, матеріали справи не містять доказів отримання ОСОБА_1 судової повістки про судове засідання у суді першої інстанції, призначене на призначене на 10 березня 2020 року та 06 квітня 2020 року. Позивачка повідомлена лише про попереднє судове засідання, призначене на 13 грудня 2019 року.

Тобто, ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про розгляд справи судом першої інстанції. Рішення суду першої інстанції ухвалене за її відсутності.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 містить аргументи про неповідомлення її про розгляд справи в суді першої інстанції.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

За таких обставин суд апеляційної інстанції скасовує оскаржуване рішення суду першої інстанції і постановляє нове, в межах заявлених позовних вимог.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, як це передбачено частиною п`ятою статті 203 ЦК України .

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Встановлено, що спірний договір дарування укладено 28 липня 2016 року в період, коли цивільна справа за позовом ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 боргу за договором позики в сумі 18 000 доларів США, а також неустойки за порушення умов договору в сумі 9 000 доларів США, всього в сумі 27 000 доларів США, перебувала на розгляді в Новокаховському міському суді Херсонської області.

18 січня 2017 року рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області, із змінами внесеними рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 18 травня 2017 року і яке набрало законної сили з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто борг за договором позики в сумі 18 000 доларів США, а також неустойку за порушення умов договору в сумі 9 000 доларів США, всього в сумі 27 000 доларів США, судовий збір в сумі 6890 гривен.

13 липня 2018 року рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто 3 % річних за користування позикою в сумі 32 634 гривни 56 копійок, пеню в сумі 65 493 гривни 98 копійок, судовий збір в сумі 975 гривен 28 копійок, а разом 99 103 гривни 82 копійки.

Зазначені рішення ОСОБА_3 не виконані.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

За пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність, а отже дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, та його мати (обдаровувана), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора. Оскільки укладають договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Так, 28 квітня 2016 року заочним рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області було стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики в сумі 18 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті на час розгляду справи складало 453 780 гривень, неустойку за порушення умов договору в сумі 9 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті на час розгляду справи складало 226890 гривень, всього стягнуто 27 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті на час розгляду справи складало 680 570 гривень.

21 червня 2016 року ухвалою Новокаховського міського суду Херсонської області заочне рішення суду скасовано та призначено справу до розгляду по суті.

20 липня 2016 року ухвалою Новокаховського міського суду Херсонської області за клопотанням ОСОБА_3 призначено в справі почеркознавчу експертизу та зупинене провадження у справі.

Отже на момент укладення договору дарування 28 липня 2016 року відповідач ОСОБА_3 достовірно знав про існування судового розгляду за позовом ОСОБА_2 про стягнення з нього боргу за договором позики та здійснив заходи щодо відчуження належного йому майна.

Враховуючи те, що доводи апелянта ОСОБА_1 є ідентичними доводам апелянта ОСОБА_3 , яким судом апеляційної інстанції у постанові від 05 серпня 2020 року надано оцінку, колегія суддів зазначені доводи не перевіряє, а рішення суду першої інстанції скасовує з підстав порушення судом норм процесуального права і ухвалює нове рішення, про задоволення позову ОСОБА_2 з підстав, викладених у постанові.

Керуючись ст.374, ч. 3 ст. 376, ст. 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Харченко Дмитро Миколайович, задовольнити частково.

Рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 06 квітня 2020 року скасувати і постановити нове.

Визнати недійсним договір дарування 1/3 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , укладений 28 липня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та посвідчений приватним нотаріусом Новокаховського міського нотаріального округу Крамчаніним С.А., реєстровий номер 570.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.М. Полікарпова

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Л.П. Воронцова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ П.Я. Ігнатенко

Повний текст постанови складений 27 жовтня 2020 року.

Суддя О.М. Полікарпова