ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/467/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №691/345/17 Категорія: 304090000 Синиця Л. П.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., Храпка В.Д.

за участю секретаря Матюхи В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 01 серпня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

У березні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказувало, що банк та ОСОБА_2 25.04.2008 року уклали кредитний договір K3R0AL24226771.

Згідно договору ПАТ КБ «Приватбанк» зобов`язався надати ОСОБА_2 кредит у розмірі 59 856,75 грн на термін до 26.04.2015 року, а останній зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та порядку, встановлених кредитним договором.

Банк свої зобов`язання виконав належним чином, надавши позичальнику кошти.

В порушення умов договору відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 23.01.2017 року становила 201 281,98 грн.

Разом з тим, наразі банком заявлено вимоги про стягнення заборгованості на суму 105 500,78 грн, та яка складається із: 46 266,64 грн заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 16 406,70 грн заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 1827,44 грн заборгованість по комісії за користування кредитом; 41 000 грн пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Крім того, в забезпечення виконання зобов`язання за даним кредитним договором між банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 були укладені договори поруки.

На підставі викладеного, ПАТ КБ «Приватбанк» просило суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на свою користь заборгованість у розмірі 105 500,78 грн, яка складається з наступного: 46 266,64 грн заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 16 406,70 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом; 1827,44 грн заборгованість по комісії за користування кредитом; 41 000 грн пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 01 серпня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 105 500,78 грн, а також 1600 грн судового збору.

В частині стягнення боргу з ОСОБА_2 закрито провадженню у зв`язку зі смертю.

В мотивування рішення судом зазначено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва (п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України), та беручи до уваги те, що кредитні правовідносини допускають правонаступництво, однак представник позивача, з метою повного та всебічного розгляду справи, не здійснив дій щодо заміни відповідача, вказуючи, що претензія АТ КБ «Приватбанк» спадкоємцями не виконана, що підтверджується випискою щодо погашення заборгованості, підтримуючи позов у повному обсязі, з визначеним складом учасників справи, приходить до думки, що в частині стягнення боргу з ОСОБА_2 провадження слід закрити.

Також, судом зазначено, що у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 , позичальником, укладеного кредитного договору, та з урахуванням заявлених вимог, розмір боргу до стягнення, позов підлягає до задоволення, в частині стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , відповідачів у справі, зобов`язань за вищевказаним кредитним договором, як поручителів, так як зміст угоди (правочину) становить сукупність визначених на розсуд сторін і погоджених ними умов, в яких закріплюються їхні права та обов`язки, що становлять зміст договірного зобов`язання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, за недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, а тому просив його скасувати в частині стягнення з нього як поручителя заборгованості за кредитним договором.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що участі у розгляді справи він не брав, позовну заяву не отримував, повістка, яка міститься в матеріалах справи на 13 травня 2017 року і яка нібито ним отримана, насправді ним не отримувалась, що підтверджується відомостями із його закордонного паспорту.

Крім того, вказує, що він договору поруки не підписував, у зв`язку із чим додав до апеляційної скарги клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, а також вважає, що порука припинена в силу частини 4 статті 559 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» зазначило, що відповідно до підписаного договору поруки від 27.04.2012 року п. 12 порука припиняється за договором поруки після 5 (п`яти) років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Згідно умов кредитного договору передбачено повернення кредиту до 25.04.2018 року, а банк позовну заяву подано до суду 10.03.2017 року, тобто в межах строку.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає даним вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 квітня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитно-заставний договір K3R0AL24226771, у відповідності до якого останній отримав кредит у сумі 59 856,75 грн, зі сплатою відсоткової ставки 13,56%, строком до 26.04.2015 року.

Пунктом 17.7 вказаного договору передбачено сплату позичальником щомісячного платежу в розмірі 1199,24 грн.

27 квітня 2012 року між вказаними сторонами укладено Додаткову угоду до кредитного договору K3R0AL24226771 від 25.04.2008 року, за змістом якого загальний розмір кредиту складає 71 233,19 грн, який надається під 22,44% річних зі строком погашення до 25.04.2018 року.

Також в матеріалах справи наявний договір поруки від 27 квітня 2012 року укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , у відповідності до якого поручитель поручився перед кредитором за виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором від 25.04.2008 року K3R0AL24226771 та Додаткової угоди 1 до кредитного договору K3R0AL24226771 від 25 квітня 2008 року, згідно якого кредитор надав боржнику кредит в сумі 71 233,19 грн.

Колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи наявний лише один договір поруки укладений між банком та ОСОБА_1 , договору поруки на який посилається банк в позовній заяві, який нібито укладено між банком та ОСОБА_3 відсутній.

В матеріалах справи наявний розрахунок заборгованості, відповідно до якого станом на 23.01.2017 року загальна сума заборгованості ОСОБА_2 складає 201 281,98 грн, а саме заборгованість за тілом кредиту становить 46 266,64 грн; за відсотками 16 406,70 грн; за комісією 1827,44 грн, пеня 136 781, 20 грн.

Водночас, при зверненні до суду банк просив стягнути заборгованість із відповідачів на суму 105 500,78 грн, та яка складається із: 46 266,64 грн заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 16 406,70 грн заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 1827,44 грн заборгованість по комісії за користування кредитом; 41 000 грн пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть НОМЕР_1 .

З відповіді Городищенської державної нотаріальної контори від 07.12.2017 року №1063/01-16 вбачається, що після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 в Городищенській державній нотаріальній конторі відкрито спадкову справу №228/2017 за претензією ПАТ КБ «Приватбанк». Спадкоємці померлого до нотаріальної контори не зверталися.

Отже спадкоємців ОСОБА_2 судом встановлено не було.

З матеріалів справи видно, що із даним позовом ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду 16 березня 2017 року, відповідач ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а відкрито провадження у справі ухвалою суду від 19 квітня 2017 року.

Отже на час відкриття провадження у справі відповідач ОСОБА_2 помер.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо померла фізична особа, яка була однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва (пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України).

З аналізу пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України вбачається, що правонаступників у справу можна залучити тільки у випадку, коли смерть особи сталася вже після набуття нею статусу сторони у справі, тобто після відкриття провадження у справі.

При цьому норма статті 255 ЦПК України є імперативною. Тобто за наявності підстав, визначених пунктами 1-8 частини першої статті 255 ЦПК України, незалежно від кількості процесуальних дій, які були вчинені судами та учасниками судового процесу під час розгляду справи, суд зобов`язаний закрити провадження у справі.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 червня 2019 року у справі № 185/998/16-ц, провадження № 61-33766сво18.

Тобто, якщо позов пред`явлено до померлої особи, то відповідно до пункту першого частини 1 статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, так як справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Якщо правонаступництво у справі допускається, то правонаступників можна залучити тільки у випадку, коли смерть особи сталася після набуття нею статусу сторони у справі, тобто після відкриття провадження у справі.

Оскільки смерть ОСОБА_2 відбулася до відкриття провадження у справі, і він не набув статусу сторони у справі, то суд повинен був своєю ухвалою закрити провадження у справі, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів звертає увагу на порушення судом норм процесуального права при вирішенні питання про закриття провадження у справі щодо боржника ОСОБА_2 , які полягали по-перше в тому, що судом закрито провадження не ухвалою суду, а рішенням, по-друге, підстави закриття провадження не відповідають процесуальному закону.

Пунктом 4 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою ОСОБА_1 вказував, що ним договір поруки не підписувався, у зв`язку із чим ним заявлено клопотання про призначення почеркознавчої експертизи.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 12 березня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у призначенні експертизи.

Відповідно до частини 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі вказував, що йому не було відомо про розгляд зазначеної справи в суді першої інстанції, позовну заяву він не отримував, судову повістку, яку він нібито отримав 13 травня 2017 року, він насправді не отримував, оскільки був закордоном.

Колегія суддів, перевіривши дані твердження скаржника приходить до переконання про їх необґрунтованість, керуючись наступним.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини 1-4 статті 12 ЦПК України).

Як видно із відповіді Управління Державної міграційної служби України у Черкаській області, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрований в АДРЕСА_1 (а.с. 39).

Вказане також підтверджується і паспортними даними апелянта.

Саме за вказаною адресою направлялися судом судові виклики та повідомлення адресовані ОСОБА_1 .

При цьому, ним отримано повістку 13 травня 2017 року про призначення розгляду справи на 28 квітня 2017 року (а.с. 54), судова повістка про призначення справи на 07 червня 2017 року повернулась на адресу суду із відміткою ПАТ «Укрпошта» «за відмовою адресата від одержання» (а.с. 72), судову повістку про розгляд справи на 23 червня 2017 року отримано ОСОБА_1 17 червня 2017 року (а.с. 75), судова повістка про розгляд справи 15 серпня 2017 року повернулося на адресу суду без вручення із відміткою ПАТ «Укрпошта» «за закінченням терміну зберігання» (а.с.81), судова повістка про розгляд справи 10 жовтня 2017 року повернулося на адресу суду без вручення із відміткою ПАТ «Укрпошта» «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення» (а.с. 84), судова повістка на 15 листопада 2017 року повернулася із відміткою ПАТ «Укрпошта» «за відмовою адресата від одержання» (а.с. 98), судова повістка на 27 грудня 2017 року повернулася із відміткою ПАТ «Укрпошта» «за відмовою адресата від одержання» (а.с. 102), повістку на 24 січня 2018 року не було отримано адресатом та повернуто до суду із відміткою «за письмовою заявою відправника, одержувача» (а.с. 109), про судове засідання призначене на 16 лютого 2018 року ОСОБА_1 отримав повідомлення 13 лютого 2018 року, що підтверджується роздруківкою із сайту ПАТ «Укрпошта» (а.с. 115), судова повістка на 17 квітня 2018 року повернулася із відміткою «за відмовою адресата від одержання» (а.с.126), судова повістка на 01 серпня 2018 року повернулась із відміткою «за письмовою заявою відправника, одержувача» (а.с. 128).

Відповідно до частини 3 статті 130 ЦПК України якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-якому з повнолітніх членів сім`ї, як проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчиненні іншої процесуальної дії.

Суд критично оцінює доводи відповідача ОСОБА_1 про те, що йому не було відомо про розгляд даної справи в суді, оскільки розгляд справи в суді першої інстанції тривав майже півтора року, у вказаний проміжок часу відповідач не завжди перебував за кордоном, судові виклики судом направлялися за місцем реєстрації відповідача, що ним і не спростовується, щонайменше про три судові засідання йому (або повнолітніми членами його сім`ї) було відомо, оскільки отримані повідомлення, решта поверталася, зокрема, із-за відмови адресата від їх одержання, а тому колегія суддів вважає, що відповідач міг скористатися своїм правом в суді першої інстанції для заявлення клопотання про забезпечення доказів шляхом проведення почеркознавчої експертизи, однак ним не скористався.

Частиною 3 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимога бо заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини1,6 статті 81 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За положеннями статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

За положеннями статті 523 ЦК України порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов`язання новим боржником.

Згідно із частиною третьою статті 559 ЦК України порука припиняється в разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника.

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За правилами статті 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Згідно із статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що у разі смерті боржника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

На поручителів може бути покладено обов`язок щодо належного виконання зобов`язання за кредитним договором у випадку смерті позичальника лише за наявності у позичальника правонаступника, який прийняв спадщину, та згоди поручителя відповідати за нового боржника, зафіксованої в тому числі й у договорі поруки як згоди відповідати за виконання зобов`язання перед будь-яким боржником у разі переведення боргу за забезпечувальним зобов`язанням.

Зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України.

Колегія суддів, виходячи з аналізу приписів статей 523, 543, 553, 554, 559, 1216, 1218 ЦК України, доходить висновку, що у разі смерті фізичної особи-боржника у зобов`язальних правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) переходять до її спадкоємця, тобто відбувається заміна боржника у зобов`язанні, при цьому, на поручителів може бути покладено обов`язок щодо належного виконання зобов`язання за кредитним договором у випадку смерті позичальника лише за наявності в позичальника правонаступника, який прийняв спадщину, та згоди поручителя відповідати за нового боржника (спадкоємця), зафіксованої в тому числі й у договорі поруки як згоди відповідати за виконання зобов`язання перед будь-яким боржником у разі переведення боргу за забезпечувальним зобов`язанням.

Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 03 червня 2015 у справі № 6-206цс15.

З огляду на відсутність у договорі поруки, укладеного між банком та ОСОБА_1 27 квітня 2012 року, умови щодо відповідальності поручителя за зобов`язаннями нового боржника у разі переведення боргу за забезпечувальним зобов`язанням, суд доходить висновку про неможливість покладення на ОСОБА_1 , як поручителя, обов`язку щодо виконання кредитного зобов`язання після смерті ОСОБА_2 , як основного боржника.

Припинення основного зобов`язання внаслідок смерті боржника за цим зобов`язанням не припиняє поруки, якщо кредитор реалізував своє право на стягнення заборгованості до дня смерті особи боржника.

Тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог банку до поручителя ОСОБА_1 .

Щодо іншого поручителя ОСОБА_3 до якого також банком заявлено позовні вимоги, то в даному випадку, колегія суддів враховує, що дані вимоги взагалі не доведені банком, ґрунтуються на припущеннях, адже договору поруки із даною особою банком до суду надано не було, а тому суд першої інстанції безпідставно стягнув із ОСОБА_3 в солідарному порядку суму заборгованості, як із поручителя боржника.

Оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження в суді апеляційної інстанції, тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог банку в частині вимог до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та закриття провадження в частині вимог до ОСОБА_2 .

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки відповідач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, як інвалід ІІ групи, з АТ КБ «Приватбанк» на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2400 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 377, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 01 серпня 2018 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості залишити без задоволення.

Провадження в частині вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості закрити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь держави судовий збір в сумі 2400 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 12.03.2020 року.

Судді