Єдиний унікальний номер 229/4113/19
Номер провадження 22-ц/804/1870/20
Єдиний унікальний номер 229/4113/19 Головуючий у 1 інстанції Гонтар А.Л.
Номер провадження 22-ц/804/1870/20 Доповідач Корчиста О.І.

ПОСТАНОВА
Іменем України
22 вересня 2020 року Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого судді Корчистої О.І.
суддів: Канурної О.Д., Космачевської Т.В.,
за участю секретаря Гуляєва М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті Донецької області цивільну справу №229/4113/19 за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «КАМОС» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору недійсним,
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 ,
на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 18 лютого 2020 року,
встановив:
КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
16 липня 2019 року Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «КАМОС» (далі за текстом СТОВ «КАМОС») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання договору недійсним.
24 травня 2019 року з інформації Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру позивачу СТОВ «КАМОС» стало відомо, що зазначена земельна ділянка одночасно перебуває в оренді й у ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , державна реєстрація права оренди здійснена 14 грудня 2017 року та 04 березня 2019 року, відповідно, на строк 100 років.
Власник спірної земельної ділянки ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 і, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25 листопада 2010 року, земельна ділянка перейшла в спадщину до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в рівних долях кожному.
КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 18 лютого 2020 року позовні вимоги СТОВ «КАМОС» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору недійсним задоволено.

Визнано недійсним договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) земельної ділянки загальною площею 5,19 га, кадастровий номер :02:000:0144, розташованої на території Новобахмутівської сільської ради Ясинуватського району Донецької області, що був укладений 18 січня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який зареєстрований Костянтинівською міською радою 04 березня 2019 року, номер запису про державну реєстрацію 45797592.

Визнано недійсним договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) земельної ділянки площею 5,19 га кадастровий номер :02:000:0144, розташованої на території Новобахмутівської сільської ради Ясинуватського району Донецької області, що був укладений 07 грудня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , який зареєстрований Костянтинівською міською радою 14 грудня 2017 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь СТОВ «КАМОС» судові витрати по сплаті судового збору в сумі 480,25 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь СТОВ «КАМОС» судові витрати по сплаті судового збору в сумі 480,25 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь СТОВ «КАМОС» судові витрати по сплаті судового збору в сумі 480,25 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_4 , на користь СТОВ «КАМОС» судові витрати по сплаті судового збору в сумі 480, 25 гривень.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Дружківського міського суду Донецької області від 18 лютого 2020 року, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що в рішенні суду, в порушення вимог ст. 265 ЦПК України не зазначено чи були і ким були порушені, не визнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду. Судом не вказано на наявність жодного дефекту угоди, укладеної відповідачами, так як суд може визнати недійсним договір тільки з підстав, передбачених законом, а не будь-яких інших. Суд не вказав жодної вимоги, необхідної для дійсності договорів, зазначеної в ст. 203 ЦК України, яка б не була виконана сторонами договору.

В матеріалах справи відсутні докази, того, що на день можливого укладення договору про встановлення права користування земельною ділянкою їй та іншим відповідач було відомо про можливу наявність вже укладеного та зареєстрованого договору оренди земельної ділянки між ОСОБА_5 та позивачем.

Також зазначає, що поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження укладання 01 листопада 2007 року між ОСОБА_5 та СТОВ «КАМОС» договору оренди.

В договорі, який додано до позовної заяви, вказано, що договір був укладений не з позивачем, а зі СТОВ «ім. С.М. Кірова».

В договорі оренди землі, наданого позивачем, відсутня істотна умова про об`єкт оренди, а саме: кадастровий номер земельної ділянки. Відповідно до частини 2 статті 15 Закону України «Про оренду землі», що діяв в той час, відсутність в договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Також, інформаційна довідка з Державного реєстру майнових прав на нерухоме майна від 24 травня 2019 року не може бути належним доказом укладення ОСОБА_4 з ОСОБА_1 договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 07 грудня 2017 року. Довідка з Державного реєстру майнових прав на нерухоме майна від 24 травня 2019 року не містить інформацію щодо змісту договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), від 07 грудня 2017 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ..

Судом не було досліджено договір та його зміст, який був визнаний недійсним.

Крім того, суд вийшов за межі позовних вимог, визнавши недійсним договір оренди земельної ділянки, в той час як позивач просив суд визнати недійсним договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису).

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

08 травня 2020 року до Донецького апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , які є тотожними за змістом, в яких зазначено, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які свідчать про те, що ОСОБА_5 коли-небудь укладала з позивачем договір оренди, відсутні докази існування державної реєстрації декількох прав оренди на одну земельну ділянку. В договорі, доданом до позову, дата складання 02 листопада 2009 року. ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто договір не міг бути укладений з нею після її смерті.

Також, інформаційна довідка з Державного реєстру майнових прав на нерухоме майно від 24 травня 2019 року не може бути належним доказом укладення ОСОБА_4 з ОСОБА_1 договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 07 грудня 2017 року.

Довідка з Державного реєстру майнових прав на нерухоме майна від 24 травня 2019 року не містить інформацію щодо змісту договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), від 07 грудня 2017 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . Судом не було досліджено договір та його зміст, який був визнаний недійсним. Крім того, суд вийшов за межі позовних вимог, визнавши недійсним договір оренди земельної ділянки, в той час як позивач просив суд визнати недійсним договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису).

ПОЯСНЕННЯ СТОРІН У СУДОВОМУ ЗАСІДАННІ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_7 доводи, викладені в апеляційній скарзі, підтримав та просив її задовольнити.

В судове засідання апеляційного суду представник позивача СТОВ «КАМОС» та відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не з`явились, повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи.

Відповідно до положень частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 на праві власності належала земельна ділянка кадастровий номер :02:000:0144, площею 5,19 га, яка розташована на території Новобахмутівської сільської ради Ясинуватського району Донецької області, цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ДН №137607, виданим 08 червня 2005 року Ясинуватською районною державною адміністрацією Донецької області.

Також судом встановлено, що 01 листопада 2007 року між ОСОБА_5 та СТОВ «КАМОС» укладено договір оренди землі б/н, відповідно до умов якого ОСОБА_5 (орендодавець) надає, а СТОВ «КАМОС» (орендар) приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Новобахмутівської сільської ради Ясинуватського району Донецької області, площею 5,19 га (рілля), строком на 15 років; орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 1,1% нормативної грошової оцінки, що становить 485,39 гривень на рік, до кінця поточного року. Договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Пунктом 35 договору встановлено, що дія договору припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; придбання орендарем земельної ділянки у власність; викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; ліквідації юридичної особи орендаря. Договір припиняється також в інших випадках, передбачених законом.

Крім цього судом встановлено, що договір від 01 листопада 2007 року був зареєстрований у Ясинуватському районному відділі Донецької регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 20 серпня 2009 року за № 04.09.170.00095, та він є чинним з моменту його державної реєстрації і до 20 серпня 2024 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, після її смерті на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25 листопада 2010 року власниками земельної ділянки площею 5,19 га кадастровий номер :02:000:0144 стали по ? частині кожний - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ..

25 листопада 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримали свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого вони отримали у спадщину земельну ділянку, яка спадкодавцем ОСОБА_5 була передана в оренду позивачу.

Із заявою до позивача про розірвання договору ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не зверталися.

Також судом встановлено, що 07 грудня 2017 року ОСОБА_1 уклала оспорюваний договір про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб договір (емфітевзису) земельної ділянки з ОСОБА_4 , речове право на яку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 14 грудня 2017 року.

Крім цього, судом встановлено, що 18 січня 2019 року ОСОБА_2 уклав оспорюваний договір про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб договір (емфітевзису) земельної ділянки з ОСОБА_3 , речове право на яку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04 березня 2019 року.

Крім цього, судом встановлено, що згідно відомості за 2010-2011 роки відповідач ОСОБА_1 в рахунок орендної плати за користування земельною ділянкою за договором оренди від 01 листопада 2007 року отримала від позивача 1455 гривень, у 2012 році пшениці 419 кг, у 2013 році орендну плату в розмірі 1240 гривень.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення.

МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги СТОВ «КАМОС» та визнаючи спірні договори оренди недійсними, суд першої інстанції виходив з того, що пунктом 38 договору оренди землі, укладеного 01 листопада 2007 року між ОСОБА_5 та СТОВ «КАМОС» та зареєстрованого у Ясинуватському районному відділі Донецької регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах 20 серпня 2009 року, визначено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору. Право на орендовану земельну ділянку у разі смерті фізичної особи - орендаря, засудження або обмеження дієздатності за рішенням суду переходить до спадкоємців або інших осіб, які використовують земельну ділянку разом із орендарем. Встановивши, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд виходив з того, що за нормами матеріального закону смерть фізичної особи - наймодавця не є підставою для припинення договору, оскільки разом із правом власності на земельну ділянку до його спадкоємців переходять права та обов`язки за договором оренди, якщо інше прямо не передбачено в самому договорі. В свою чергу, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , отримавши 25 листопада 2010 року свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого вони отримали у спадщину спірну земельну ділянку, яку за договором ОСОБА_5 в оренду позивачу. Із заявами до позивача про розірвання договору вони не зверталися. Також суд виходив з того, що одночасне існування державної реєстрації кількох прав оренди на одну і ту ж земельну ділянку суперечить вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Укладення договору оренди земельної ділянки між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 суперечить частині 1 ст. 95 ЗК України, частині 1 ст. 25 Закону України «Про оренду землі», Закону України від 01.07.2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та порушує права позивача, як орендаря земельної ділянки, які підлягають захисту шляхом визнання оспорюваного договору оренди недійсним.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам матеріального та процесуального закону, а також узгоджуються із фактичними обставинами справи.

Згідно з вимогами частини першої статті 4 ЦПК України кожна особи має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав,свободи чи чинних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, а межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно пункту 9 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною третьою цієї статті передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною четвертою статті 124 Земельного кодексу України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За частиною другою статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Частиною 1 статті 95 ЗК України, частиною 1 статті 25 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що орендар земельної ділянки має право, зокрема, самостійно господарювати на землі з дотримання умов договору оренди землі.

Згідно із частиною 2 статті 95 ЗК України, статті 27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

Відповідно до частин 2, 3 статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання угоди недійсною.

Аналогічні положення містить і частина 2 статті 16 ЦК України, згідно якої одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Статтею 125 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Встановлено, що ОСОБА_5 на праві власності належала земельна ділянка кадастровий номер :02:000:0144, площею 5,19 га, яка розташована на території Новобахмутівської сільської ради Ясинуватського району Донецької області, цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ДН № 137607, виданим 08 червня 2005 року Ясинуватською районною державною адміністрацією Донецької області.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи щодо укладання 01 листопаду 2007 року ОСОБА_5 СТОВ «КАМОС» договору оренди та його укладання не з позивачем у справі, а зі СТОВ «ім. С.М. Кірова», апеляційним судом досліджено надані позивачем суду апеляційної інстанції копії Договору оренди землі від 01 листопада 2007 року та Протоколу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «ім. С.М. Кірова» №2 від 18 листопада 2015 року.

Так, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку кадастровий номер :02:000:0144 Серії ДН №137607 земельна ділянка загальною площею 5,19 га, яка знаходиться на території Новобахмутівської сільської ради, на праві власності належала ОСОБА_5 . (т.І а.с. 10)

Як убачається зі змісту договору оренди землі, 01 листопада 2007 року між ОСОБА_5 та СТОВ «ім. С.М. Кірова» укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого ОСОБА_5 , як орендодавець, надає, а СТОВ «ім. С.М.Кірова», як орендар, приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Новобахмутівської сільської ради Ясинуватського району Донецької області, площею 5,19 га (рілля), строком на 15 років; орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 1,1% нормативної грошової оцінки, що становить 485,39 гривень на рік, до кінця поточного року. Договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Договір зареєстрований у Ясинуватському районному відділі Донецької регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 20 серпня 2009 року за № 04.09.170.00095. (т.ІІ, а.с. 9-10)

Згідно протоколу №2 Зборів учасників Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «ім. С.М. Кірова» від 18 листопада 2015 року, змінено найменування Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Ім. С.М. Кірова» на Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «КАМОС». Змінено місцезнаходження Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «ім. С.М. Кірова» на наступне: Україна, 86032, Донецька область, Ясинуватський район, село Новобахмутівка, вулиця Шкільна, будинок 3. (т.ІІ, а.с.8)

Отже, доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи щодо укладання ОСОБА_5 договору оренди від 01 листопада 2007 року належної їй на праві власності земельної ділянки з СТОВ «КАМОС» не знайшли свого підтвердження.

Встановлено та не заперечувалось сторонами, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

Після її смерті на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25 листопада 2010 року власниками земельної ділянки площею 5,19 га кадастровий номер :02:000:0144 стали по ? частині кожний ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (т.І а.с.5)

Обставини, встановлені судом першої інстанції щодо укладання оспорюваних договорів оренди земельної ділянки кадастровий номер :02:000:0144 від 07 грудня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та від 18 січня 2019 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , речові права на які зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11 грудня 2017 року та 04 березня 2019 року відповідно, скаржником не спростовані.

Доводи апеляційної скарги про відсутність в матеріалах справи копії спірного договору оренди, укладеного 07 грудня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не спростовують висновки суду першої інстанції, оскільки, згідно письмових пояснень відповідача ОСОБА_4 , зазначений договір разом з іншими документами 22 лютого 2019 року у нього було вилучено під час проведення обшуку (т.І, а.с.80), про що також не заперечував і представник відповідача ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційного суду.

Крім цього, матеріали справи містять письмові докази у вигляді Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24 травня 2019 року, зі змісту якої вбачається, що 07 грудня 2017 року між ОСОБА_1 , як орендодавцем, та ОСОБА_4 , як орендарем, укладено договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзісу), згідно якого власник надає, а орендар приймає в строкове платне користування ? частину земельної ділянки загальною площею 5,19 га, кадастровий номер :02:000:0144, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Новобахмутівської сільської ради Ясинуватського району Донецької області; договір укладено на 100 років, починаючи з дати його реєстрації; за користування земельною ділянкою орендар сплачує орендну плату в розмірі 100000 гривень. Право користування за цим договором зареєстровано 14 грудня 2017 року, номер запису 38717834. (т.І, а.с. 9).

Перевіряючи відповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи та нормам матеріального закону, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Починаючи з 2004 року та до теперішнього часу правові, економічні, організаційні засади створення у складі державного земельного кадастру єдиної системи державної реєстрації речових прав на земельні ділянки та інше нерухоме майно, обмежень цих прав регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV.

Цей Закон регулює відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об`єкти та суб`єктів цих прав.

Частинами 3, 4 та 6 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» визначено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

Будь-які правочини щодо нерухомого майна (відчуження, управління, іпотека тощо) вчиняються, якщо право власності чи інше речове право на таке майно зареєстровано згідно з вимогами цього Закону, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті та статтею 4-1 цього Закону.

Частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Разом з цим, порядок проведення державної реєстрації прав визначено статтею 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, а також Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року №868.

Пунктами 8 та 13 цього Порядку передбачено, що для проведення державної реєстрації прав заявник подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові, заяву. Разом із заявою заявник подає необхідні для державної реєстрації прав документи, визначені цим Порядком, їх копії, документ, що підтверджує внесення плати за надання витягу з Державного реєстру прав, та документ про сплату адміністративного збору.

Отже, з метою запобігання виникненню подвійної реєстрації права оренди однієї земельної ділянки, дотримання гарантій достовірності зареєстрованих прав на нерухоме майно, визначених державою, абзацом першим пункту 8-1 частини 2 статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» передбачено обов`язок державного реєстратора прав на нерухоме майно під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 01 січня 2013 року запитувати від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент оформлення права законодавства проводили таке оформлення, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для реєстрації прав та їх обтяжень, якщо такі документи не були подані заявником або якщо документи, подані заявником, не містять передбачених цим Законом відомостей про правонабувача або про нерухоме майно. Органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, до яких надійшов запит, зобов`язані безоплатно в установленому законодавством порядку протягом трьох робочих днів надати державному реєстратору відповідну інформацію, зокрема щодо оформлених речових прав на нерухоме майно, у тому числі земельні ділянки.

Разом з цим, порядок проведення державної реєстрації прав визначено статтею 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, а також Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868.

Пунктами 8 та 13 цього Порядку передбачено, що для проведення державної реєстрації прав заявник подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові, заяву. Разом із заявою заявник подає необхідні для державної реєстрації прав документи, визначені цим Порядком, їх копії, документ, що підтверджує внесення плати за надання витягу з Державного реєстру прав, та документ про сплату адміністративного збору.

Для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком, зокрема, укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно чи його дублікат (пункти 36, 37 Порядку).

Відповідно до пункту 15 Порядку під час розгляду заяви і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо: 1) обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у встановлених законом випадках); 2) повноважень заявника; 3) відомостей про нерухоме майно, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; 4) наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону; 5) наявності факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов`язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Аналогічна правова норма визначена статтею 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», де вказано, що державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов`язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Згідно з частиною четвертою статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

У свою чергу, пунктом 96 Порядку передбачено, що державний реєстратор встановлює наявність (відсутність) записів про: державну реєстрацію права власності або іншого речового права на нерухоме майно у Реєстрі прав власності на нерухоме майно - під час проведення вперше державної реєстрації права власності на нерухоме майно у Державному реєстрі прав; обтяження нерухомого майна іпотекою в Державному реєстрі іпотек - під час проведення вперше державної реєстрації права власності на нерухоме майно або іпотеки у Державному реєстрі прав; обтяження речових прав на нерухоме майно в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна - під час проведення державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; обтяження податковою заставою речових прав на нерухоме майно у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, порядок доступу до якого встановлює Мін`юст, - під час проведення державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав.

Вимогами пункту 94 Порядку також встановлено, що під час проведення державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав державний реєстратор використовує дані Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень рухомого майна для цілей справляння адміністративного збору та/або перенесення відомостей із зазначених реєстрів до Державного реєстру прав.

Державний реєстратор у разі відсутності відомостей у Державному реєстрі прав та Реєстрі прав власності на нерухоме майно використовує реєстраційні дані, які містяться на паперовому носії інформації (реєстрові книги та реєстраційні справи, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації), - у разі їх наявності в органі державної реєстрації прав.

Тобто, аналіз наведених норм дає підстави вважати, що до повноважень державного реєстратора входить дослідження документів на предмет їх відповідності вимогам законодавства, визначення факту виникнення у заявника речового права на нерухоме майно або ж його обтяження, а також встановлення відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно.

Крім того, саме зазначені положення Закону встановлюють межі дослідження наведених юридичних фактів. Цими межами і є подані документи та права, які з них виникають.

Межею встановлення юридичних фактів щодо речових прав на нерухоме майно або їх обтяжень, які виникли внаслідок правочину, є сам правочин. Державний реєстратор має провести аналіз змісту та форми документів, оскільки, по-перше, для державної реєстрації може подаватися підроблений документ, а тому відповідальність перед законним власником за проведення державної реєстрації прав на підставі такого документа може нести держава в особі державного реєстратора; по-друге, при складанні документа особа, яка здійснювала його підготовку, може допустити технічну помилку у імені суб`єкта, адресі об`єкта або в інших відомостях, у зв`язку з чим зі змісту цього документа будуть витікати суперечності.

Державний реєстратор у силу свого правового статусу не може сліпо слідкувати документам тих органів, які їх видали. За нього несе відповідальність держава, а тому він повинен робити все в межах його компетенції для того, щоб надати учасникам обороту нерухомості державні гарантії охорони та захисту їх прав на нерухомість. Ця обставина, у свою чергу, має позитивно впливати на весь оборот об`єктів нерухомого майна й захищеність прав його учасників, оскільки мінімізує ризики державної реєстрації прав на нерухоме майно або їх обтяжень з помилками.

Наведене відповідає засадам державної реєстрації прав, закріпленим статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», зокрема, частини 2 цієї норми, яка обумовлює, що держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

Орендодавець зобов`язаний не вчиняти дій, які би перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою (абзац четвертий частини другої статті 24 Закону України «Про оренду землі»).

Одним з речових прав на чуже майно є право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) (пункт 3 частини першої статті 395 ЦК України).

Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) виникає на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України (частина перша статті 102-1 ЗК України).

Право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (частина перша статті 407 ЦК України).

Згідно зі статтею 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього кодексу.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання угоди недійсною (пункт «в» частини 3 статті 152 ЗК України).

Таким чином, укладення договорів між ОСОБА_3 ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , є перешкодою для позивача СТОВ «КАМОС» у реалізації наявного в нього права користування тією ж самою земельною ділянкою.

Згідно з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 15 грудня 2013 року у справі № 6-94цс13, від 09 грудня 2015 року у справі № 6-849цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1512цс16, однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення, у зв`язку з його укладенням, прав та охоронюваних законом інтересів.

Укладення договорів оренди землі на об`єкти, право оренди на які за не припинено, не може визнаватися законним, оскільки одна й та сама земельна ділянка не може одночасно бути об`єктом оренди за двома різними договорами, укладеними з різними орендарями.

Такий висновок зроблений в постанові Верховного Суду у справі № 659/326/19 (провадження № 61-22607св19) від 01 квітня 2020 року, у справі № 229/4059/19 (провадження № 61-1970св20) від 24 червня 2020 року.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що укладення договорів оренди землі між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 суперечить частині 1 статті 95 ЗК України, частині 1 статті 25 Закону України «Про оренду землі», Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та порушує права позивача, як орендаря земельної ділянки, які підлягають захисту шляхом визнання оспорюваного договору оренди недійсним.

Враховуючи, що одна і та ж сама земельна ділянка не може одночасно бути об`єктом оренди за двома різними договорами, укладеними із різними орендарями, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання оспорюваного договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб недійсним на підставі частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для визнання оспорюваних договорів оренди недійсним.

До аналогічного висновку прийшла в своїй постанові від 19 лютого 2020 року (№387/515/18) Велика Палата Верховного Суду.

Рішення суду першої інстанції про визнання недійсним договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) земельної ділянки є законними й обґрунтованими та не підлягає скасуванню з огляду на правильне застосування судом норм матеріального й процесуального права.

Як було вірно зазначено судом першої інстанції, відносини щодо оренди земельної ділянки врегульовані Цивільним кодексом України, Земельним кодексом України та Законом України «Про оренду землі».

Серед підстав припинення договору оренди землі, визначених статтею 31 Закону України «Про оренду землі», є: закінчення строку, на який його було укладено; викуп земельної ділянки для суспільних потреб та примусове відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря; смерть фізичної особи - орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмова осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки; ліквідація юридичної особи - орендаря; відчуження права оренди земельної ділянки заставодержателем; набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці.

Договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом.

Правонаступництво у разі зміни власника речі, переданої у найм, передбачено Загальними положеннями про найм Цивільного кодексу України. Відповідно до частини першої статті 770 ЦК України у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця.

Припинення договору оренди землі шляхом його розірвання передбачено статтею 32 Закону України «Про оренду землі».

Згідно з частиною 4 статті 32 Закону України «Про оренду землі», який є спеціальним законом і має пріоритет перед іншими законами в застосуванні щодо даних правовідносин, перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

Таким чином, смерть фізичної особи - наймодавця не є підставою для припинення договору, оскільки разом із правом власності на земельну ділянку до його спадкоємців переходять права та обов`язки за договором оренди, якщо інше прямо не передбачено в самому договорі.

Пунктом 38 договору оренди землі від 01 листопада 2007 року, укладеного між ОСОБА_5 та СТОВ «КАМОС» (СТОВ ім. С.М.Кірова) та зареєстрованого у Ясинуватському районному відділі Донецької регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» 20 серпня 2009 року, передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору. Право на орендовану земельну ділянку у разі смерті фізичної особи - орендаря, засудження або обмеження дієздатності за рішенням суду переходить до спадкоємців або інших осіб, які використовують земельну ділянку разом із орендарем. (т.І, а.с.7)

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , набувши в порядку спадкування право власності по ? частині спірної ділянки після смерті ОСОБА_5 , із заявою до СТОВ «КАМОС» про розірвання договору не звертались.

Відповідно до статті 526 ЦК України, сторони мають виконувати зобов`язання належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що укладення договору між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 суперечить частині 1 статті 95 Земельного Кодексу України, частині 1 статті 25 Закону України «Про оренду землі», Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та порушує права позивача, як орендаря земельної ділянки, які підлягають захисту шляхом визнання оспорюваного договору оренди недійсним. Враховуючи, що одна і та ж сама земельна ділянка не може одночасно бути об`єктом оренди за двома різними договорами, укладеними із різними орендарями, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання оспорюваного договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб недійсним на підставі частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що в договорі оренди землі від 01 листопада 2007 року відсутня істотна умова про об`єкт оренди, а саме: кадастровий номер земельної ділянки, що, відповідно до частини 2 статті 15 Закону України «Про оренду землі», є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що на час укладання договору оренди землі між ОСОБА_5 та СТОВ «КАМОС» 01 листопада 2007 року вищенаведена норма матеріального закону не містила обов`язкової умови щодо зазначення в договорі оренди земельної ділянки її кадастрового номеру.

Також, апеляційний суд звертає увагу, що питання про визнання вищенаведеного договору недійсним під час розгляду справи сторонами не ставилось.

Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не спростовують правильність висновку суду по суті вирішення вказаного позову.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати мотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, серед іншого, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на приписи законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок, що випливає зі статті 6 Конвенції, з мотивування може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

У § 30 рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» ЄСПЛ зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення відповідає вимогам закону і підстави для його скасування відсутні.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 18 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.І. Корчиста

Судді: О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська

Повний текст постанови складений 24 вересня 2020 року.

Головуючий О.І. Корчиста