ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8992/20 Справа № 205/5788/20 Суддя у 1-й інстанції - Терещенко Т. П. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

при секретарі - Пивоваровій А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 вересня 2020 року про забезпечення позову

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Нодарі Михайлович про визнання договорів позики та іпотеки удаваними правочинами, переведення прав та обов`язків покупця, -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 вересня 2020 року частково задоволено заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову.

Заборонено ОСОБА_1 відчужувати 25/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 до ухвалення рішення у справі та набрання ним законної сили.

Не погодившись з такою ухвалою, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, ставить питання про скасування ухвали суду.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що позовні вимоги є небгрунтованими та абсурдними. Позивач ставила питання про накладення арешту на майно, однак суд встановив заборону відчуження, хоча така вимога не заявлялася. Крім того, заява про забезпечення позову не містить пропозиції щодо зустрічного забезпечення.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В серпні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання договорів позики та іпотеки удаваними правочинами, переведення прав та обов`язків покупця.

Також ОСОБА_2 була подана заява про забезпечення позову, в обґрунтування якої зазначила, що вона є співвласником домоволодіння АДРЕСА_1 , в якому їй особисто на праві спільної часткової власності належить 75/100 частин вказаного домоволодіння, іншим співвласником у цьому домоволодінні до вчинення сторонами удаваних правочинів позики та іпотеки була ОСОБА_3 , якій у ньому належали 25/100 часток. Отже, оскільки домоволодіння є цілісним майновим комплексом, що перебуває у спільній частковій власності, згідно із ч. 1 ст. 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Застосувавши механізм укладання удаваного договору позики, реальність прихованих зобов`язань в якому забезпечено псевдоіпотекою, ОСОБА_3 всупереч вимог закону ухилилася від продажу частки домоволодіння їй як співвласнику, хоча достовірно знала про її намір придбати цю частку. Згідно Інформації з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно від 16 липня 2020 року право власності на 25/100 частин вищезазначеного домоволодіння зареєстровано 18 червня 2020 року за ОСОБА_4 , а підставою для державної реєстрації права власності на цю частку домоволодіння зазначено договір іпотеки № 426, посвідчений 07 травня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н.М. ОСОБА_1 у продану частину будинку не вселилася, на цей час там проживають невідомі люди, що створює загрозу у подальшому можливого відчуження ОСОБА_1 цієї частини домоволодіння. ОСОБА_2 вважає, що у разі задоволення позовних вимог про визнання договорів позики та іпотеки удаваними правочинами, переведення прав та обов`язків покупця, існує реальна загроза невиконання рішення суду, тому просить забезпечити його шляхом накладення арешту на зазначене нерухоме майно.

Згідно ч.1 ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно п.2 ч.1 ст.150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При розгляді заяви про забезпечення позову, суд має враховувати практику Європейського суду з прав людини. Так, згідно п. 43 рішення по справі «Шмалько проти України», право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Оскільки між сторонами виник спір щодо нерухомого майна, а позов майнового характеру дозволяється забезпечувати забороною вчиняти певні дії щодо майна, що належить відповідачу і знаходиться у нього або в інших осіб, суд першої інстанції, керуючись ст.ст.149,150 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про доцільність забезпечення позову шляхом накладення заборони вчинення дій щодо спірного майна.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позовні вимоги є необґрунтованими, підлягають відхиленню, оскільки оцінка позовних вимог здійснюється при розгляді справи по суті, а не на стадії забезпечення позову.

Посилання скарги на те, що позивач ставила питання про накладення арешту на майно, однак суд встановив заборону відчуження, хоча така вимога не заявлялася, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки судом застосовано захід забезпечення позову, що передбачений п. 2 ч.1 ст.150 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності у заяві пропозиції щодо зустрічного забезпечення не спростовують висновків суду щодо доцільності забезпечення позову. Встановлених ч.3 ст.154 ЦПК України підстав, які зобов`язують суд застосувати зустрічне забезпечення, матеріали справи не містять. При цьому апелянтом не зазначено, які потенційні збитки та інші ризики може понести відповідач, у зв`язку з забезпеченням позову.

Враховуючи, характер спірних правовідносин, судом першої інстанції у відповідності з положеннями ст.150 ЦПК України правомірно забезпечено позов для захисту матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, тому ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 вересня 2020 року про забезпечення позову залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида