КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 вересня 2020 року місто Київ

Справа № 378/1246/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Лівінського С.В. (суддя-доповідач),

Березовенко Р.В.,

Нежури В.А.,

секретар судового засідання: Малашевський О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Ставищенського районного суду Київської області, у складі судді Скороход Тетяни Нестерівни, від 30 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Ставищенська районна державна адміністрація Київської області, про усунення перешкод у спілкуванні з малолітньою дитиною та визначення порядку участі у її вихованні,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з наведеним позовом. Просив суд зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у реалізації батьківських прав ОСОБА_2 та виконанні його батьківських обов`язків щодо малолітньої дитини від спільного шлюбу, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом надання можливості безперешкодно відвідувати доньку, виховувати, навчати та спілкуватися з нею на території смт. Ставище Київської області: встановити дні та години побачень по яким він буде забирати дочку за адресою місця її реєстрації по АДРЕСА_1 , до себе додому за адресою АДРЕСА_2 для спілкування, виховання навчання в домашніх умовах кожні вихідні з 16 год. п`ятниці до 16 год. неділі щотижня; встановити дні побачення з донькою серед тижня у вівторок та четвер за бажанням батька (з завчасним повідомленням про це матері дитини) з 17 год. до 19 год. у місцях відвідування дитиною дошкільного та іншого навчальних закладів (в т.ч. і привезення дитини до її місця проживання); спільний відпочинок з донькою за адресою місцю проживання батька у першу половину літніх канікул з п`ятнадцятого червня по тридцяте липня кожного року, але не менше тридцяти календарних днів з урахуванням думки дитини; спільний відпочинок з донькою під час зимових канікул та Різдвяних свят з першого по п`ятнадцяте січня кожного року, але не менше семи днів (з урахуванням думки дитини) за місцем проживання батька та спілкування, проведення часу разом з дочкою під час Різдвяних свят, по 5 годин з 10 год. до 15 год., у день свята (Новий рік, Різдво Христове); необмежене спілкування з малолітньою дочкою, особисто, засобами телефонного зв`язку та через Інтернет, за допомогою мобільних додатків Telegram, Viber, WhatsApp, Skype, месенджер, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та дочкою; зобов`язати відповідача у разі відсутності дитини за місцем її реєстрації за добу до зустрічі його з дочкою надавати точну інформацію щодо фактичного перебування дитини. Стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

Рішенням Ставищенського районного суду Київської області від 30 березня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у спілкуванні та вихованні дочки ОСОБА_3 шляхом встановлення зустрічей з дитиною: кожної першої та третьої п`ятниці, суботи та неділі з 16 год. 00 хв. п`ятниці до 16 год. 00 хв. неділі за місцем проживання батька, а також кожного року під час зимових шкільних канікул терміном 7 (сім) днів та літніх шкільних канікул терміном 30 (тридцять) календарних днів для організації відпочинку дитини, за домовленістю з матір`ю дитини; необмежене спілкування ОСОБА_2 з дочкою засобами телефонного, електронного та іншого зв`язку, окрім нічних годин з 21 год. 00 хв. до 07 год. 00 хв. Зобов`язано ОСОБА_1 за добу до зустрічі ОСОБА_2 з дочкою надавати точну інформацію щодо фактичного перебування дитини, ОСОБА_3 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_1 з судовим рішенням не погодилася та подала апеляційну скаргу. Просила рішення районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, про відмову в задоволені позову. Вважає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Свій відзив на апеляційну скаргу подав ОСОБА_2 . Просив відмовити у задоволені апеляційної скарги.

ОСОБА_1 подала відповідь на цей відзив. Вона підтримала вимоги апеляційної скарги та просила розгляд справи проводити без її участі.

Скаржник про відкриття апеляційного провадження за скаргою була повідомлена належним чином, а тому в силу вимог ст. 43, 44 ЦПК України мала цікавитися станом розгляду справи та отримувати поштову кореспонденцію суду.

Європейський суд з прав людини у справі «Каракуця проти України» зазначив, що неналежна зацікавленість у розгляді справи може бути підставою для процесуальних наслідків.

Тому, колегія суддів, не зважаючи на посилання ОСОБА_1 на введення в Україні карантину, вважає, що вона про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, попри це в судове засідання не з`явилася, що відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона до задоволення не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, районний суд виходив з дотримання принципу «найкращих інтересів дитини».

Колегія суддів погоджується з цим висновком районного суду, оскільки він ґрунтується на нормах чинного законодавства України та відповідає фактичним обставинам справи.

Судом встановлене і матеріалами справи підтверджене таке.

З 25 листопада 2011 року до 11 вересня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 знаходилися у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народилася дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що не заперечується обома сторонами.

Розпорядженням Ставищенської РДА Київської області від 06 червня 2019 року за № 105 «Про встановлення днів та годин побачень ОСОБА_2 з малолітньою дочкою ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 » встановлено дні та години побачень ОСОБА_2 з дочкою ОСОБА_3 , а саме: перша, третя субота-неділя місяця з 11.00 години суботи до 16.00 години неділі через тиждень (за попередньою домовленістю обох сторін), надано батькам право змінювати порядок побачень з дитиною за їх взаємною згодою та зобов`язано ОСОБА_5 не перешкоджати побаченням батька з дочкою.

Встановлено, що між сторонами склалися неприязні стосунки та вони не можуть з`ясовувати спірні питання відносно спілкування та виховання дитини в позасудовому порядку, а також що позивач звертався до правоохоронних органів та Ставищенської РДА Київської області щодо неправомірних дій відповідача пов`язаних з перешкоджанням йому у спілкуванні з дитиною.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно із частинами першою, другою статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно частини першої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до положень статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно з частиною першою статті 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Крім того, вирішуючи справу суд повинен враховувати вимоги статті 51 Конституції України, згідно якої кожному із подружжя гарантуються рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї, а також частину шосту статті 7 СК України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03 грудня 2009 року).

Згідно з частиною третьою статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини.

Суд при встановленні способу спілкування, має дотримуватись розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Відповідно до положень частини першої статті 3, частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Розглядаючи спір, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, в тому числі й тих, на які посилається апелянт, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює, та дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України встановлено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частинами 1, 5 і 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Не зважаючи на заяви апелянта, нею, в порушення вимог ст. 12, 81 ЦПК України, належних і допустимих доказів на підтвердження обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позову перед судом не доведено.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду першої інстанції.

Всупереч посиланням апеляційної скарги, визначений судом графік побачення батька з донькою, на думку колегії суддів, відповідає принципу «найкращих інтересів дитини» та є пріоритетним при вирішенні цієї справи.

Посилання скаржника на відсутність повноважень у адвоката Кочина С.С. на ведення вказаної справи дійсним обставинам справи не відповідає.

Відповідно до п.1.1. договору про надання правової допомоги №18/06/2019/1 від 18 червня 2019 року, вказаний адвокат прийняв в провадження доручення клієнта на надання йому правової допомоги з питань представництва інтересів відповідача в будь-якому господарському, кримінальному, адміністративному проваджені, або цивільній справі, як заявника, потерпілого, свідка, підозрюваного, обвинуваченого, особи що притягується до адміністративної відповідальності, позивача, третьої особи або відповідача з відповідними процесуальними правами що йому належать.

Крім того, повноваження ОСОБА_6 щодо представництва інтересів відповідача у даній справі, згідно з вимогами законодавства, належним чином підтверджені ордером серії КС № 472598 від 18 листопада 2019 року.

Безпідставним, на думку колегії суддів, являється і посилання апелянта на те, що її не було повідомлено про розгляд справи, оскільки матеріали справи містять зворотні повідомлення про вручення 12 грудня 2019 року, 03, 15 і 23 січня 2020 року ОСОБА_7 рекомендованих поштових відправлень з судовими повістками про виклики її в судові засідання по даній справі на 27 грудня 2019 року, 13 січня 2020 року та 04 лютого 2020 року, відповідно (а.с. 91, 123, 125, 126).

Крім того, не зважаючи на заяви апелянта, судом обов`язку щодо забезпечення зустрічей позивача з дитиною на неї покладено не було.

Попри позицію апелянта, відповідно до ст. 16-1 Закону України «Про охорону дитинства», заходи і гарантії забезпечення виконання рішення суду про реалізацію права дитини на контакт визначаються судом у кожному конкретному випадку. Такими заходами і гарантіями є: зобов`язання особи, яка контактує з дитиною, оплачувати витрати, пов`язані з переїздом та проживанням дитини, а також, у разі потреби, - будь-якої іншої особи, яка супроводжує дитину, повідомляти особі, з якою проживає дитина, про місце перебування дитини під час реалізації нею права на контакт, з`являтися особисто разом з дитиною до органу опіки та піклування з періодичністю, визначеною судом; заборона зміни місця перебування дитини під час реалізації нею права на контакт; реалізація права на контакт з дитиною на території іноземної держави за умови подання органу опіки та піклування за місцем проживання дитини документа, що підтверджує визнання рішення суду України про контакт з дитиною на території іншої держави; інші заходи, передбачені законом.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду теж не спростовують і не свідчать про порушення судом норм сімейного, цивільного або цивільно-процесуального законодавства.

При цьому, колегія суддів враховує висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) про те, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29, 30 рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

В судовому рішенні у достатній мірі викладені мотиви, на яких воно базується, зауваження сторін «заслухані», тобто належним чином вивчені судом усі їх доводи та суд навів обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

Тому, рішення районного суду, на думку колегії суддів, слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ч. 6 ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 268, 375, 367, 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ставищенського районного суду Київської області від 30 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. У випадках визначених ст. 389 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 23 вересня 2020 року.

Судді: С.В. Лівінський,

Р.В. Березовенко,

В.А. Нежура