КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , а також за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , поданою представником ОСОБА_3 ,на ухвали Шевченківського районного суду м. Києва в складі судді Волошина В.О., постановлені в м. Київ 30 червня 2020 року про передачу справи на розгляд до іншого суду та про передачу заяви про вжиття заходів забезпечення позову на розгляд до іншого суду у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, посилаючись на те, що 20 жовтня 2017 року нею укладено з ОСОБА_2 попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, згідно якого сторони досягли згоди про укладення до 19 квітня 2018 року основного договору купівлі-продажу нерухомого майна: нежитлових приміщень № 171, 172, розташованих за адресою АДРЕСА_1 , однак основний договір так і не було укладено.

В рахунок оплати вартості нерухомого майна за попереднім договором від 20 жовтня 2017 року ОСОБА_1 сплатила ОСОБА_2 в період з 20 жовтня 2017 року по 01 грудня 2018 року грошові кошти 8 015 500,20 грн., які підлягають поверненню позивачу. Крім того, на підставі положень ст. 625 ЦК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3 % річних та інфляційна складова боргу, а також моральна шкода, оскільки позивач внаслідок неповернення авансу та безпідставного збереження її грошових коштів разом із своєю неповнолітньою дитиною опинилася у дуже скрутному матеріальному становищі, тривалий час не мала взагалі засобів до існування, була змушена позичати грошові кошти у знайомих, вказана обставина викликає по теперішній час сильні душевні переживання та моральні страждання.

На підставі вищевикладеного просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь аванс за попереднім договором в розмірі 6 098 079 грн., безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 1 917 421,20 грн., інфляційні витрати та 3 % річних в розмірі 1 024 259,40 грн., 253 709,40 грн., моральну шкоду в розмірі 300 000 грн., покласти на відповідача судові витрати.

Також ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову, просила застосувати заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на належний ОСОБА_2 дачний будинок НОМЕР_1 , розташований на земельній ділянці за вказаною адресою, із забороною відчуження та укладення будь-яких інших цивільно-правових договорів (оренди, застави тощо) та здійснення будь-яких реєстраційних дій відносно вищевказаного дачного будинку. Заяву обґрунтовувала тим, що оскільки відповідач відмовився в добровільному порядку повертати грошові кошти, а йому на праві власності належить лише дачний будинок, розташований на земельній ділянці пл. 786 кв.м. за адресою АДРЕСА_3 , інше майно відсутнє, вважала, що невжиття заходів забезпечення позову у випадку його задоволення може зробити неможливим виконання рішення суду. Накладення ж арешту на дачний будинок, на її думку, є співмірним з розміром зобов`язання, достатнім для запобігання ризику ухилення боржника від виконання зобов`язання та не спричинить шкоди правам та законним інтересам відповідача протягом розгляду справи судом.

Ухвалами Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 та заяву про вжиття заходів забезпечення позову передано на розгляд до Оболонського районного суду м. Києва за підсудністю.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із ухвалами суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2020 року та направити справу для розгляду до Шевченківського районного суду м. Києва.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу та посилаючись на п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», ч. 1 ст. 635 ЦК України, вказувала, що основний договір купівлі-продажу нерухомого майна так і не було укладено, предметом спору є стягнення авансу та безпідставно отриманих коштів, 3 % річних, інфляційних втрат, моральної шкоди, тобто спір опосередковано не стосується нерухомого майна, а тому не може розглядатися за правилами виключної підсудності і суд першої інстанції незаконно направив її позов для розгляду до Оболонського районного суду м. Києва.

Відповідач ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 , також не погоджуючись із ухвалами суду першої інстанції, подав дві окремі апеляційні скарги на кожну ухвалу, в яких, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2020 року та направити справу для продовження розгляду до Шевченківського районного суду м. Києва за встановленою підсудністю.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києвавід 30 червня 2020 року про передачу справи на розгляд до іншого суду, посилався на те, що предметом спору є саме стягнення коштів за попереднім договором, а не будь-які дії, що пов`язані з нерухомим майном чи випливають з нього. Попередній договір у зв`язку з його непідписанням у встановлені строки відповідно до ст. 635 ЦК України є припиненим, отже правовідносини, що виникли між сторонами, не випливають із нерухомого майна.

Наводив зміст п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» та п. 42 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» щодо застосування правил виключної підсудності, вказував, що усталена судова практика не відносить грошові вимоги, які не мають прямого, очевидного зв`язку з нерухомістю, до вимог виключної підсудності.

Зазначав, що оскільки в даній позовній заяві підставами позову є саме стягнення коштів, які випливають із попереднього договору, який є припиненим та відповідно не впливає на будь-які права на нерухоме майно, як відповідно і сам спір, то розгляд даної справи підлягає в суді за місцем проживання відповідача. В той же час відповідач не має зареєстрованого в Україні місця проживання чи перебування, а проживає за межами України. При цьому відповідач має у власності Ѕ будинку в АДРЕСА_5, тож позовна заява мала б розглядатися або за останнім зареєстрованим місцем проживання відповідача, або за місцем знаходження майна, але не в Оболонському районному суді м. Києва.

Щодо ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2020 року про передачу заяви про забезпечення позову на розгляд до іншого суду, зазначав, що позивачем було подано заяву про забезпечення позову після пред`явлення позовної заяви, однак провадження по справі Шевченківським районним судом м. Києва відкрито не було та відповідно клопотання про забезпечення позову не підлягало подачі до даного суду. Більше того, ст. 152, 153 ЦПК України не передбачено підстав для відправлення заяви про забезпечення позову до іншого суду. У зв`язку з пред`явленням клопотання про забезпечення позову до неналежного суду суд мав повернути клопотання або розглянути його, відмовивши у задоволенні.

Відзивів на апеляційні скарги не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвала суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду віднесена до п. 9 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав.

Передаючи справу на розгляд іншому суду ухвалою від 30 червня 2020 року, суд першої інстанції виходив із того, що спір опосередковано пов`язаний з нерухомим майном, відтак позов має пред`являтися за місцезнаходженням об`єкта нерухомого майна за правилами виключної підсудності. При цьому суд першої інстанції керувався п. 41, 42 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», п. 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», та враховував правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 25 лютого 2018 року № 201/12876/17, від 11 липня 2019 року № 462/7217/18.

Передаючи заяву про забезпечення позову на розгляд іншому суду ухвалою від 30 червня 2020 року, суд першої інстанції керувався п. 2 ч. 1 ст. 152 ЦПК України і виходив з того, що оскільки позовну заяву передано на розгляд до Оболонського районного суду м. Києва, заяву про вжиття заходів забезпечення позову по вказаній справі також необхідно передати до Оболонського районного суду м. Києва.

Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд виходить із наступного.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч. 9 ст. 28 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Відповідно до п. п. 41, 42 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність (стаття 114 ЦПК, в чинній редакції - ст. 30 ЦПК України) є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально. У разі конкуренції правил підсудності (наприклад, при об`єднанні позовів, на один з яких поширюється дія правила про виключну підсудність) мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 114 ЦПК, в чинній редакції - ст. 30 ЦПК України). Згідно з положеннями статті 181 ЦК до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Як зазначено в п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права власності на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов`язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявления вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо.

Отже, виходячи із аналізу даних роз`яснень, віднесення позовів до виключної підсудності здійснюється, виходячи із критерію їх виникнення з приводу нерухомого майна, навіть коли вимоги не заявлені безпосередньо відносно самого нерухомого майна.

Поняття «позови, що виникають з приводу нерухомого майна» є ширшим, ніж поняття «позови, де предметом спору є нерухоме майно), а тому правило даної норми розповсюджується і на позови щодо будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно та речових (немайнових) прав на власне чи чуже нерухоме майно.

Правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна та стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною умов договору, об`єктом якого є нерухоме майно.

Не є обґрунтованим застосування судом першої інстанції положень п. 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», враховуючи, що спірні правовідносини не відносяться до кредитних взагалі.

Апеляційний суд також не може погодитися із необхідністю врахування судом першої інстанції постанов Верховного Суду, зазначених ним в ухвалі про передачу справи на розгляд до іншого суду, оскільки в даних справах предмет позову є відмінним та стосується визнання укладеним договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Дніпро щодо будівництва нерухомого майна (постанова Верховного Суду від 25 лютого 2018 року в справі № 201/12876/17) та відступлення права вимоги за іпотечним договором, об`єктом якого є нерухоме майно (постанова Верховного Суду від 11 липня 2019 року у справі № 462/7217/18).

Особливістю даного спору є те, що його предметом є грошові кошти, передані позивачем відповідачу на виконання умов попереднього договору, яким сторони досягли згоди про укладення основного договору купівлі-продажу нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 , однак в подальшому основний договір укладений не був.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Направляючи справу за підсудністю до Оболонського районного суду м. Києва з тих підстав, що справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду, суд першої інстанції виходив із помилкового тлумачення ст. 30 ЦПК України та роз`яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ і не звернув уваги, що зобов`язання, встановлене попереднім договором, припинилося в силу вимог ч. 3 ст. 635 ЦК України, а отже предметом позову є саме стягнення переданих за попереднім договором коштів, яке жодним чином не пов`язане із спором з приводу нерухомого майна, як прямо, так і опосередковано.

За таких умов, позов має пред`являтися не за правилами виключної підсудності, як помилково вважав суд першої інстанції.

Із матеріалів справи вбачається, що останнім відомим зареєстрованим місцем проживання відповідача по 22 грудня 2018 року є АДРЕСА_4 (а. с. 61) і ця ж адреса зазначена в попередньому договорі від 20 жовтня 2017 року (а. с. 19), а тому позивач, скориставшись правилами альтернативної підсудності, визначеними ч. 9 ст. 28 ЦПК України, обґрунтовано подала позов до Шевченківського районного суду м. Києва.

Апеляційний суд враховує, що як позивач, так і відповідач вважають належним судом для розгляду даного позову саме Шевченківський районний суд м. Києва, про що ними зазначено в апеляційних скаргах.

Оцінюючи вимоги апеляційних скарг щодо ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2020 року про передачу до іншого суду заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову, апеляційний суд враховує наступне.

За змістом п. 2 ч. 1 ст. 152 ЦПК України заява про забезпечення позову подається одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 152 ЦПК України заява про забезпечення позову подається після відкриття провадження у справі - до суду у провадженні, якого перебуває справа.

В даній справі позивач звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом 02 червня 2020 року, а заява про забезпечення позову датована 23 червня 2020 року та знаходиться в матеріалах справи.

Разом із тим, судом першої інстанції залишено поза увагою, що заява про вжиття заходів забезпечення позову є частиною справи, яка ухвалою від 30 червня 2020 року перед цим вже була передана ним в цілому, хоча і помилково, за підсудністю на розгляд до іншого суду, і що передача за підсудністю окремих заяв із матеріалів справи, в тому числі заяв про вжиття заходів про забезпечення позову, чинним ЦПК України не передбачена.

Виходячи із вищевикладеного, ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2020 року не можна вважати законними та обґрунтованими, висновки суду першої інстанції про передачу справи і заяви про вжиття заходів забезпечення позову на розгляд іншому суду за підсудністю є помилковими і не ґрунтуються на вимогах процесуального закону, відтак ухвали суду першої інстанції не можуть залишатися в силі і підлягають скасуванню.

Відповідно до приписів п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин апеляційні скарги підлягають задоволенню, а ухвали суду скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвали, що перешкоджають подальшому провадженню, постановлені із порушенням норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , апеляційні скарги ОСОБА_2 , подані представником ОСОБА_3 ,задовольнити.

Ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2020 року про передачу справи на розгляд до іншого суду та про передачу заяви про вжиття заходів забезпечення позову на розгляд до іншого суду скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: