ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 грудня 2020 року

м. Харків

справа № 643/7510/20

провадження № 22-ц/818/5094/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фудком»,

розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудком» про стягнення матеріальної та моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 18 серпня 2020 року,-

в с т а н о в и в:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудком» про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18 серпня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи. Зазначає, що отримавши номерний жетон від камери схову, нею фактично було укладено договір зберігання з ТОВ «Фудком», а тому і відповідальність за зберігання речей які залишено на збереження в камері схову магазину - несе відповідач. Крім того, судом не прийняті до уваги та нерозглянуті докази, які нею подані разом з позовною заявою, а також не надано ним належної оцінки.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не надано достовірних, належних та достатніх доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається при поданні позовної заяви. В матеріалах справи відсутні відомості про її письмові звернення до адміністрації магазину «ВЕЛМАРТ» ТОВ «Фудком» стосовно факту викрадення її речей та відшкодування завданих збитків; про виклик поліції на місце події.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 15 травня 2019 року ОСОБА_3 в магазині «ВЕЛМАРТ» ТОВ «Фудком», на першому поверсі в камері схову № 17 залишила пакет, як зазначає сама позивачка, з чобітками жіночими чорного кольору ТМ «ЕККО». Вказує, що дані черевики нею придбані на весні 2017 року в магазині «КАРАВАН» з урахуванням знижки за 3 999 грн., що підтверджується випискою наданою працівником магазину відповідно до накопичувальної картки даного магазину (а.с.9). Зробивши покупки, вона повернулась додому при цьому не забравши залишені речі у камері схову №17. 16 травня 2019 року вона повернулась до магазину щоб забрати свої речі, однак відімкнути камеру схову ключем не змогла, замок був замінений.

З приводу відсутності залишених речей в камері схову, ОСОБА_3 звернулась до охорони та адміністрації магазину, однак отримала негативну відповідь. Вважає, що її пакет викрадено.

Відповідні звернення ОСОБА_3 щодо крадіжки її особистих речей із камери схову №17 в магазині «ВЕЛМАРТ» ТОВ «Фудком» зареєстровані в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчиненні кримінальні правопорушення та інші події за № 32391 від 16.07.2019 року та за Вх. № К-2099 від 23.07.2019 року, Вх. № К-2118 від 24.07.2019 року, Вх. № К-2183 від 29.07.2019 року. Начальником СВ Московського ВП відомості за вказаними фактами до ЄРДР внесені не були, тому перевірка проводилася в порядку Закону України «Про звернення громадян» та на підставі зібраних матеріалів подальший розгляд було припинено. ОСОБА_3 роз`яснено, що прийняте за результатами розгляду її звернення рішення може бути оскаржено в порядку та термін, визначені ст. ст. 16, 17 Закону України «Про звернення громадян» та відповідно до вимог ст. 303, 304, 306 КПК України (а.с.18).

Дане рішення позивачкою оскаржено не було.

Листом Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області Коновалова Р.І. повідомлена, що спеціалістами управління захисту споживачів було здійснено виїзд за адресою: АДРЕСА_1 з метою проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) магазину «ВЕЛМАРТ» ТОВ «Фудком» за фактами, викладеними у її зверненні стосовно подій від 15.05.2019 року. Встановлено, що письмових звернень з вищевказаного питання до магазину «ВЕЛМАРТ» ТОВ «Фудком» ОСОБА_3 надано не було. Під час виїзду спеціалістами Головного управління було встановлено, що на камерах схову міститься інформація щодо умов зберігання речей, в яких вказано, що речі з камер схову, які були залишені в камерах схову після 23.00 години утилізуються. Отже, із зазначеними умовами ОСОБА_3 мала змогу ознайомитися перед використовуванням камери схову. Згідно письмових пояснень представника магазину «ВЕЛМАРТ» ТОВ «Фудком» встановлено, що речі, вилучені з камери схову, зберігалися в магазині 14 днів, після чого були утилізовані. За відсутністю доказів правопорушення, порушень під час перевірки не встановлено (а.с.24-26).

Згідно зі ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

15 травня 2019 року ОСОБА_3 , відвідуючи магазин «ВЕЛМАРТ» ТОВ «Фудком» залишила в камері схову №17 свої особисті речі, як зазначає позивачка черевики жіночі чорного кольору ТМ «ЕККО». Даний факт наявності в неї вищезазначених черевиків підтверджується копією чеку (згідно накопичувальної картки магазину «КАРАВАН»), які коштували 3 999 грн. на весні 2017 року.

Зазначає, що вона неодноразово зверталась до керівництва магазину та охорони; прокуратури; викликала співробітників поліції, що підтверджується її зверненнями та відповідями наданими з Московського ВП ГУНП в Харківській області; також зверталась до Держспоживслужби. Нею було направлено лист на адресу магазину, що підтверджується копією чеку про направлення листа з повідомленням, однак письмової відповіді нею не отримано.

До позовної заяви ОСОБА_3 додано відповіді від: Харківської місцевої прокуратури №4; Московського ВП ГУНП в Харківській області; ГУ Держпродспоживслужби в Харківській області. Крім того позивачка зазначає, що її неодноразові звернення до адміністрації та охорони магазину підтверджується чеками покупок, зроблених в дні звернень.

Відповідно до частини першої статті 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Статтею 937 ЦК України передбачено, що договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу.

Договір зберігання, за яким зберігач зобов`язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання.

Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Прийняття речі на зберігання при пожежі, повені, раптовому захворюванні або за інших надзвичайних обставин може підтверджуватися свідченням свідків.

Прийняття речі на зберігання може підтверджуватися видачею поклажодавцеві номерного жетона, іншого знака, що посвідчує прийняття речі на зберігання, якщо це встановлено законом, іншими актами цивільного законодавства або є звичним для цього виду зберігання.

Як визначено ст.208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини, зокрема між фізичною та юридичною особами, крім правочинів, передбачених ч.1 ст.206 цього Кодексу; правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч.1 ст.206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Частиною першою статті 206 ЦК України встановлено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Відповідно до ч. 1 ст. 948 ЦК України поклажодавець зобов`язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.

Відповідно до ч. 1 ст. 949 ЦК України зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Відповідно до ч. 3 ст. 950 ЦК України зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі після закінчення строку зберігання лише за наявності його умислу або грубої необережності.

Відповідно до положень ст. 951 ЦК України збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість.

Відповідно до положень ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала шкоди та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди.

Як роз`яснив Верховний суд України у постанові пленуму № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до п. 21 Порядку провадження торгової діяльності та правил торгового обслуговування на ринку споживчих товарів, суб`єкт господарювання зобов`язаний забезпечити доступ споживачів до торгових об`єктів без здавання на збереження особистих речей, крім товарів, реалізація яких здійснюється у таких торгових об`єктах; створити умови для збереження речей споживачів, у разі, коли вхід до торговельного об`єкту з товарами, які реалізуються в таких закладах, заборонено.

Аналізуючи вищевикладене, зобов`язання щодо здавання до камери схову на зберігання речей має місто лише, якщо особа має з собою товар, який продається у цьому конкретному закладі торгівлі. Також, вказані речі особа здає на зберігання на короткий термін, на час її перебування у торгівельному закладі.

Висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача матеріальної та моральної шкоди - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи та не надано оцінку усім наявним в матеріалах справи доказам.

Матеріали справи не містять належних доказів, що 15.05.2019 року ОСОБА_3 залишила в камері схову № 17 магазину «ВЕЛМАРТ» ТОВ «Фудком» саме жіночі черевики ТМ «ЕККО»; не надано висновку фахівця щодо вартості даних черевиків на час виникнення спірних правовідносин (травень 2019 року) з урахуванням їх використання, оскільки вони були придбані у 2017 році, що зазначено самою позивачкою. Твердження позивачки, що чеки на придбання товарів є підтвердженням її звернень до адміністрації та охорони магазину, судовою колегією не приймаються, оскільки копії звернення до адміністрації магазину, матеріали справи не містять, а з копії квитанції про направлення рекомендованого листа взагалі не зрозуміло, коли і кому цей лист направлявся.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 18 серпня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук