Справа № 466/417/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Донченко Ю.В.
Провадження № 22-ц/811/4033/19 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Сеньків Х.І.

з участю: представника Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» - Завалишина Ю.О.,

ОСОБА_1 , його представника - Арутюнової Н.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 листопада 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

у січні 2015 року Державне територіально-галузеве об`єднання «Львівська залізниця» (вподальшому - регіональна філія «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

В обґрунтування позовних вимог покликалося на те, що у користуванні ДТГО «Львівська залізниця» перебуває земельна ділянка смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах міста Львова від 4 км. + 850 м. до 11 км. + 106 м. в адміністративних межах міста Львова. 07 травня 2014 року комісією в складі працівників ДТГО «Львівська залізниця», землевпорядника Брюховицької селищної ради та представника ПП «Центр ринкових досліджень» під час обстеження земельної ділянки ДТГО «Львівська залізниця» в межах території смт. Брюховичі м. Львова було виявлено, що на 10 км. + 228 м. - 10 км. + 276 м. на дільниці Рудно-Підбірці з лівої сторони за ходом кілометрів на відстані 38-36 м. від осі головної колії знаходиться металева огорожа з мурованими стовпчиками протяжністю 48 м., за якою знаходиться житловий будинок, який належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Стверджує, що металева огорожа з мурованими стовпчиками протяжністю 48 м. розміщена у смузі відведення ДТГО «Львівська залізниця», ширина якої становить 45 м., чим порушено право ДТГО «Львівська залізниця» на користування належної йому земельної ділянки за її цільовим призначенням, а саме забезпечення функціонування залізничного транспорту. Зазначає, що спірна земельна ділянка знаходиться у спільній сумісній власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 07.10 2005 року серії ЯА № 867317, виданого на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку незакінченого будівництва та земельної ділянки від 26.11.2004 року. Відповідачі придбали земельну ділянку у ОСОБА_3 , який в свою чергу купив останню в ОСОБА_4 . Вищезгадана земельна ділянка належала ОСОБА_4 на підставі державного акта на право власності на землю серії ЛВ № 731112/049 від 23.11.1995 року, виданого на підставі рішення виконкому Брюховицької селищної Ради народних депутатів від 01.10.1993 року № 343 «Про внесення змін до п. 1.64 рішення виконкому № 25 від 17.02.1993 року «Про надання у приватну власність земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва громадянам смт. Брюховичі». З наведених підстав, з врахуванням заяви про зміну предмета позову, просить визнати незаконними та скасувати рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної ради народних депутатів від 01.10.1993 року № 343 «Про внесення змін до п. 1.64 рішення виконкому № 25 від 17.02.1993 року «Про надання у приватну власність земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва громадянам смт. Брюховичі»; витребувати від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у власність держави земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , з кадастровим номером :07:004:1123 в частині, яка належить АТ «Укрзалізниця» на праві постійного користування»; скасувати в Поземельній книзі запис про право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на земельну ділянку, загальною площею 0, 0802 га, за адресою: АДРЕСА_1 , з кадастровим номером :07:004:1123

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 05 листопада 2019 року у задоволенні позову Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» відмовлено.

Рішення суду оскаржило Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця», в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необгрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин та неналежним дослідженням доказів, що мають значення для справи.

Апелянт стверджує, що судом не встановлено моменту, з якого скаржник міг довідатися про порушення свого права, тому висновки суду про пропущення строку позовної давності є передчасними. Крім того рішення суду ухвалене з порушенням принципу змагальності сторін, а саме необгрунтовано надано перевагу доводам відповідачів на його доводами. Зазначає, що про порушення його права стало відомо з моменту обстеження земельної ділянки смуги відведення в межах території смт. Брюховичі м. Львова 07 травня 2014 року. Про те, що спірна земельна ділянка передана у приватну власність на підставі рішення виконкому Брюховицької селищної Ради народних депутатів від 01.10.1993 року № 343 «Про внесення змін до п. 1.64 рішення виконкому № 25 від 17.02.1993 року «Про надання у приватну власність земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва громадянам смт. Брюховичі», Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» дізналося 16 травня 2019 року із заперечень ОСОБА_1 на позовну заяву у даній справі. Вважає, що строк позовної давності не пропущений, оскільки такий починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» Завалишина Ю.О. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_1 , його представника Арутюнової Н.Ф. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Судом встановлено, що відповідно до рішення виконкому Брюховецької селищної ради народних депутатів № 343 від 01 жовтня 1993 року ОСОБА_4 була власником земельної ділянки площею 0, 0800 га в межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована на території Брюховицької селищної Ради смт. Брюховичі м. Львова. Цільове призначення земельної ділянки - будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель. Наведене також підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЛВ 731112/049 виданим ОСОБА_4 23 листопада 1995 року, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2049.

Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку, не закінченого будівництвом та земельної ділянки від 28 лютого 2003 року, ОСОБА_4 продала будинковолодіння та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 - ОСОБА_3 ..

А на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, не закінченого будівництвом та земельної ділянки від 26 листопада 2004 року відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стали власниками незавершеного будівництвом будинку та земельної ділянки, площею 0,0802 га. в тому числі інших угідь 0,0802 га., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Дана земельна ділянка слугує для обслуговування будинку та ведення підсобного господарства.

Окрім цього, відповідачам на праві спільної сумісної власності належить закінчений будівництвом житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_1 про право власності на житловий будинок, виданим згідно із рішенням Виконкому Брюховицької селищної ради від 21 грудня 2006 року № 270, і яке зареєстроване 05 лютого 2007 року ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 13450582).

07 жовтня 2005 року ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА № 867317, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право користування землею, договорів оренди землі за № 01:05:438:02053 кн 01-7 кадастровий номер :07:004:1123.

Судом також встановлено, що частина спірної земельної ділянки входить до складу залізничного транспорту, що підтверджено планом смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах м. Львова від км 4 + 850 м до км 11 + 106 м.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01 лютого 2018 року у справі № 909/277/16 зазначено, що: «частиною першою статті 11 Закону України «Про транспорт» (в редакції з 10 листопада 1994 року) землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із Земельним кодексом України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об`єктів транспорту. Статтею 23 наведеного Закону встановлено, що до земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; захисні і укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту (частина перша). До складу земель залізничного транспорту входять землі, що прилягають до залізничного полотна, є смугою відведення залізниць і надаються їм у користування відповідно до чинного законодавства (частина друга). Згідно частини першої статті 69 Земельного кодексу України (в редакції від 05 травня 1993 року) землями транспорту, зв`язку та іншого призначення визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного, автомобільного, морського, внутрішнього водного, повітряного та трубопровідного транспорту, а також підприємствам і організаціям, що здійснюють експлуатацію ліній електропередачі та зв`язку. Частиною 3 статті 4 наведеного Кодексу встановлено, що землі, що перебувають у державній власності, можуть передаватися в колективну або приватну власність і надаватися у користування, у тому числі в оренду, за винятком випадків, передбачених законодавством України і Республіки Крим. Разом з тим, положеннями частини 4 цієї статті визначено, що не можуть передаватись у колективну та приватну власність, зокрема, землі транспорту. Згідно статті 44 вказаного Кодексу порушені права власників земельних ділянок і землекористувачів підлягають поновленню (частина перша). Поновлення прав власників земельних ділянок і землекористувачів здійснюється Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції, судом, арбітражним судом або третейським судом (частина друга). Судом апеляційної інстанції встановлено, що на момент прийняття відповідачем спірного пункту рішення, земельна ділянка належала до земель залізничного транспорту та перебувала у користуванні позивача на підставі відповідних рішень виконавчого комітету Станіславської міської ради депутатів трудящих».

Судом встановлено, що частина спірної земельної ділянки належить до земель транспорту. Дана обставина учасниками справи не спростовується.

Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки (стаття 71 ЦК УРСР).

Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін (стаття 75 ЦК УРСР).

Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу (стаття 76 ЦК УРСР).

Позовна давність не поширюється: на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом; на вимоги державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння колгоспів та інших кооперативних та інших громадських організацій або громадян; на вимоги вкладників про видачу вкладів, внесених у державні трудові ощадні каси і в Державний банк СРСР; у випадках, встановлюваних законодавством Союзу РСР, і на інші вимоги (стаття 83 ЦК УРСР).

У постанові Верховного Суду України від 04 лютого 2015 року у справі № 3-216гс14 вказано, що: «предметом спору є вимога про визнання недійсним зазначеного рішення загальних зборів учасників господарського товариства. Оспорюване рішення загальних зборів учасників ТОВ «Меркурій», оформлене протоколом № 1, було прийнято 01 травня 1997 року, тобто до 01 січня 2004 року - дня набрання чинності ЦК України. Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, у спірних правовідносинах щодо позовної давності застосовуються правила ЦК УРСР, якщо на час набрання чинності ЦК України не сплив строк пред`явлення позовних вимог. Відповідно до статті 71 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), що діяв до 01 січня 2004 року, позовна давність - це строк, у межах якого особа, право якої порушено, може звернутися до суду з вимогою про його захист. Згідно зі статтею 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. При цьому визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права (ЦК УРСР чи ЦК України), і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права. За загальним правилом статті 76 ЦК УРСР, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила».

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, ЄСПЛ, від 22 липня 2014 року).

Аналіз позовної вимоги про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної Ради народних депутатів від 01 жовтня 1993 року № 343 "Про внесення змін до п.1.64 рішення виконкому № 25 від 17.02.1993 року "Про надання у приватну власність земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва громадянам смт. Брюховичі", свідчить, що ця вимога не є такою на яку не поширюється позовна давність згідно статті 83 ЦК УРСР. Тому до цієї позовної вимоги підлягають застосуванню вимоги про позовну давність, передбачені ЦК УРСР.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що «позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтями 32-38 ГПК України (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваних судових рішень), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше».

У справі, що переглядається, ПАТ «Українська залізниця» просила визнати незаконним та скасувати виконавчого комітету Брюховицької селищної Ради народних депутатів від 01 жовтня 1993 року № 343 "Про внесення змін до п.1.64 рішення виконкому № 25 від 17.02.1993 року "Про надання у приватну власність земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва громадянам смт. Брюховичі". Із позовом ПАТ «Українська залізниця» звернулася 23 січня 2015 року, тобто, через 21 рік та 9 місяців.

В ході розгляду справи, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що АТ «Українська залізниця» не мало об`єктивної можливості довідатися про оспорюване рішення органу місцевого самоврядування, яке перебуває у загальному доступі.

Цей висновок не спростовується доводами позивача, які також є мотивами апеляційної скарги, що про порушення своїх прав він дізнався лише у 2014 році, а саме після складення 07 травня 2014 року комісією акта обстеження спірної земельної ділянки, адже доказів про неможливість виявити цей факт до вказаної дати, тобто раніше, внаслідок реалізації функції контролю за використанням земель залізничного транспорту, позивачем не надано.

При цьому, Державну реєстрацію АТ «Укрзалізниця» здійснено 21 жовтня 2015 року. Згідно зі статутом, затвердженим постановою КМУ № 735 від 02 вересня 2015 року «Питання акціонерного товариства «Укрзалізниця», АТ «Укрзалізниця» є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, серед яких ДП «Львівська залізниця». Товариство набуває статусу юридичної особи з дня його державної реєстрації в установленому законом порядку, та є юридичною особою, що утворене відповідно до Закону України"Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 р. № 200"Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця". Товариство утворене як акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності.

У цьому зв`язку, колегія суддів звертає увагу на дотримання позивачем, запровадженого ЄСПЛ принципу «належного урядування», який передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

Також ЄСПЛ неодноразово зазначав, що повноваження державних органів з перегляду власних рішень, включаючи випадки виявлення помилки, які не обмежено жодними часовими рамками, мають суттєвий негативний вплив на юридичну визначеність у сфері особистих прав і цивільних правовідносин, що шкодить принципу «належного урядування» та вимозі «законності», закріпленим у статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Вказані висновки в повній мірі поширюються і на діяльність позивача, 100 відсотковим власником якого є держава.

За таких обставин суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про пропуск позивачем позовної давності за вимогою про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування та як наслідок про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку із цим. Інші позовні вимоги є похідними від цієї вимоги, а тому також не підлягають задоволенню.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2020 року у справі № 450/1435/15-ц (провадження № 61-5259св19), обставини якої є подібними до обставин даної справи.

При цьому, помилкове застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин положень ЦК України, з урахуванням висновків апеляційного суду, у взаємозв`язку із дослідженими судами матеріалами справи, не призвело до невірного вирішення спору по суті.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржуване рішення ухвалено без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржене рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 29.10.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Крайник Н. П.

Цяцяк Р. П.