Постанова

Іменем України

28 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 128/1967/17

провадження № 61-11467св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

заявник - Стрижавська селищна рада Вінницького району Вінницької області,

заінтересована особа - Державний реєстратор Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області Луценко Євгеній Васильович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Приватного підприємства «Агрофірма «Батьківщина» на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 30 червня 2020 року у складі колегії суддів: Міхасішина І. В., Рибчинського В. П., Стадника І. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У липні 2017 року Стрижавська селищна рада Вінницького району Вінницької області звернулася до суду із заявою, заінтересована особа Державний реєстратор Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області Луценко Є. В., про визнання спадщини відумерлою.

Заява обґрунтована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_1 , якій на праві власності належала земельна ділянка площею 1,7843 га, кадастровий номер :07:003:0073, розташована на території Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області. За відомостями селищної ради спадкоємці ОСОБА_1 за законом чи за заповітом відсутні, проте отримати таку інформацію у нотаріуса заявник можливості не має. 12 грудня 2011 року земельна ділянка передана в оренду приватному підприємству «Агрофірма Батьківщина» (далі - ПП «Агрофірма Батьківщина»).

З підстав того, що з часу відкриття спадщини після смерті ОСОБА_1 минуло більше одного року, відповідно до статей 1277 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), 274 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник просив визнати відумерлою спадщиною земельну ділянку площею 1,7843 га, кадастровий номер 052065900:07:003:0073, розташовану на території Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області, що належала ОСОБА_1 та передати цю земельну ділянку як відумерлу спадщину у власність територіальної громади смт Стрижавка Вінницького району Вінницької області в особі Стрижавської селищної ради.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 19 жовтня 2017 року заяву Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області задоволено. Визнано відумерлою спадщину, що відкрилась після смерті ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: земельну ділянку площею 1,7843 га в межах згідно з планом, що розташована на території Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області, кадастровий номер :07:003:0073, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії І-ВН № 044154 належала померлій ОСОБА_1 та передано земельну ділянку як відумерлу спадщину у власність територіальній громаді смт Стрижавка, Вінницького району Вінницької області в особі Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що з часу відкриття спадщини після смерті ОСОБА_1 минуло більше 20 років, спадкоємці за законом та за заповітом відсутні, що підтверджено листом Вінницької районної державної нотаріальної контори від 13 вересня 2017 року № 1913/01-16, що відповідно до статті 1277 ЦК України є підставою для визнання спадщини відумерлою та переходу прав та обов`язків від спадкодавця до органу місцевого самоврядування.

Не погоджуючись із указаним судовим рішенням, у травні 2020 року особа, яка не брала участі в справі - ПП «Агрофірма Батьківщина» подало апеляційну скаргу.

Апеляційну скаргу обґрунтовувало тим, що суд першої інстанції неправильно застосував до правовідносин щодо відкриття спадщини після смерті ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 року, норми статті 1277 Цивільного кодексу України в редакції від 01 січня 2004 року (далі - ЦК України), оскільки спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (далі - ЦК УРСР), а саме статтею 555 ЦК УРСР, відповідно до якої спадкове майно за правом спадкоємства перейшло до держави. Спірна земельна ділянка перебуває в оренді ПП «Агрофірма Батьківщина» на підставі договору від 12 грудня 2011 року, яким встановлено строк його дії до моменту витребування земельної частки (паю) власником. 16 березня 2020 року на адресу ПП «Агрофірма Батьківщина» надійшов лист Стрижавської селищної ради від 10 березня 2020 року щодо припинення дії Договору оренди у зв`язку з набранням законної сили рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 19 жовтня 2017 року у цій справі. Таким чином, ухвалення судом рішення про передачу вказаної земельної ділянки у власність Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області порушує права та інтереси апелянта.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 27 травня 2020 року ПП «Агрофірма «Батьківщина» поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 19 жовтня 2017 року.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 04 червня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 30 червня 2020 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПП «Агрофірма «Батьківщина» на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 19 жовтня 2017 року закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Закиваючи апеляційне провадження у справі, апеляційний суд виходив із того, що станом на дату звернення до суду з апеляційною скаргою ПП «Агрофірма «Батьківщина» не є спадкоємцем ОСОБА_1 , рішення стосовно його прав та обов`язків судом не приймалось, відповідно воно не наділено процесуальним правом на апеляційне оскарження рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 19 жовтня 2017 року.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У липні 2020 року ПП «Агрофірма «Батьківщина» із застосуванням засобів поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 30 червня 2020 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та передати справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд:

- не надав належну оцінку доводам про те, що рішенням суду першої інстанції вирішено питання щодо земельної ділянки, яка є предметом оренди заявника за договором оренди від 12 грудня 2011 року, а тому заявник має право на оскарження такого судового рішення;

- не звернув увагу на те, що суд першої інстанції застосував норми права, які не підлягають застосуванню до даних правовідносин та неправомірно передав земельну ділянку у власність Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області;

- проігнорував, те що суд першої інстанції, не вирішив питання про залучення до участі у справі усіх зацікавлених осіб - сторін договору оренди землі, зокрема заявника, як орендаря, адже це рішення може вплинути на права та обов`язки останнього;

- помилково закрив провадження у справі з підстав відсутності порушення інтересів заявника рішенням суду першої інстанції.

У вересні 2020 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області на касаційну скаргу ПП «Агрофірма «Батьківщина», у якому заявник посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, просить її залишити без задоволення, а оскаржувану увалу апеляційного суду - без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 04 серпня 2020 року касаційну скаргу ПП «Агрофірма «Батьківщина» на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 30 червня 2020 року передано на розгляд судді-доповідачу Журавель В. І.

Ухвалою Верховного Суду від 25 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ПП «Агрофірма «Батьківщина» на підставі пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України, витребувано матеріали справи № 128/1967/17 із Вінницького районного суду Вінницької області, встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У вересні 2020 року матеріали справи № 128/1967/17 надійшли до Верховного Суду.

Розпорядженням керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2020 року № 2766/0/226-20 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 128/1967/17 між суддями Верховного Суду у зв`язку зі звільненням у відставку судді ОСОБА_2 на підставі службової записки секретаря Другої судової палати Червинської М. Є.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 09 листопада 2020 року касаційну скаргу ПП «Агрофірма «Батьківщина» та матеріали справи № 128/1967/17 передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала апеляційного суду - без змін, оскільки її постановлено з додержанням норм процесуального права.

Нормативно-правове обґрунтування

У статті 129 Конституції України у числі основних засад судочинства зазначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та всіх судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.

Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).

Реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться у залежність від положень процесуального закону.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

На відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, особа, яка не брала участі у справі, має довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Разом із тим, судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, або рішення впливає на права та обов`язки такої особи.

Пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Постановляючи ухвалу про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ПП «Агрофірма «Батьківщина» на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 19 жовтня 2017 року, суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що указаним судовим рішеннямпитання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки апелянта ПП «Агрофірма «Батьківщина» не вирішувалося, а тому воно не має права на оскарження такого судового рішення в апеляційному порядку.

Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не надав належну оцінку доводам про те, що рішенням суду першої інстанції вирішено питання щодо земельної ділянки, яка є предметом оренди заявника за договором оренди від 12 грудня 2011 року, а тому заявник має право на оскарження такого судового рішення є безпідставними.

У оскаржувані ухвалі суд апеляційної інстанції правильно зазначив про те, що у справі, яка переглядаються, спірні правовідносини виникли щодо питання визнання відумерлою спадщини після померлої ОСОБА_1

ПП «Агрофірма «Батьківщина» не є спадкоємцем спірної земельної ділянки ні в порядку, встановленому статті 555 ЦК УРСР, ні за положеннями статті 1277 ЦК України, а тому не є учасником спірних правовідносин спадкування.

Заявник в апеляційній скарзі не вказав, в чому саме полягає порушення його права, прийнятим судовим рішенням про визнання спадщини відумерлою, а також не довів повноваження звертатися до суду за захистом прав в інтересах держави.

Обставини ж, на які посилався апелянт є предметом дослідження у правовідносинах, які виникли з договору оренди.

За таких обставин, права ПП «Агрофірма «Батьківщина» в контексті статей 555 ЦК УРСР, 1277 ЦК України не порушуються, оскільки апелянт не є учасником спадкових правовідносин та відповідно, підстави для звернення до суду з апеляційною скаргою відсутні.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди заявника з висновками апеляційного суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, які їх обґрунтовано спростував. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів згідно з положеннями статті 400 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги).

Отже, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду щодо поданої ПП «Агрофірма «Батьківщина» апеляційної скарги та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, що можуть бути підставою для скасування постановленого у справі судового рішення.

ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).

Щодо судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного підприємства «Агрофірма «Батьківщина» залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького апеляційного суду від 30 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик