ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 619/3096/16-ц

Провадження № 22-ц/818/1549/20

11 березня 2020 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Сащенко І.С.

суддів Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного апеляційного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 21 листопада 2016 року (суддя Якименко Л. О.) по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми авансу,-

встановив:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь суму авансу в розмірі 25652 грн., що є еквівалентом 1000 доларів США.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 23 березня 2016 року між нею та ОСОБА_2 був укладений договір про наміри, за якими позивач - покупець зобов`язалась купити квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідач - продавець ОСОБА_2 зобов`язалась продати вказану квартиру. Сторони дійшли згоди укласти договір купівлі-продажу та провести повний розрахунок за об`єкт нерухомості до 15 травня 2016 року.

Як вказано в договорі, до його підписання, позивач передала аванс у сумі 1000 доларів США.

Гроші на купівлю вказаної квартири позивач розраховувала отримати після продажу свого будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

08 травня 2016 року позивач та покупець прийшли до нотаріуса для оформлення договору купівлі-продажу, але у нотаріуса вона дізналася, що є заборона відчуження її квартири, накладена ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 20 квітня 2016 року.

Позивач звернулась до продавця за договором ОСОБА_2 з проханням повернути суму авансу у розмірі 1000 доларів США, в зв`язку з тим, що їхня угода купівлі-продажу квартири не відбудеться у вказані строки, тобто до 15 травня 2016 року, але ОСОБА_2 відмовила позивачу повернути гроші, пояснивши, що завдаток не повертається.

Вважає, обставини накладення заборони на відчуження на будинок позивача, яких не було на момент укладення договору про наміри, та про які позивач не знала - є обставинами форс-мажору, за настанням яких сторони повертаються у початкове положення, а відповідач повинна повернути аванс позивачу.

Справа розглянута за відсутності сторін.

Заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 21 листопада 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти, які передані в якості авансу в розмірі 25 652 грн., що є еквівалентом 1000 доларів США на момент звернення до суду. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати та постановити нове про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вирішити питання про поворот виконання рішення суду.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин справи; недоведеністю обставин справи, які суд вважав встановленими; невідповідністю висновків суду обставинам справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд не звернув уваги на п.15 договору про наміри, відповідно до якого сторона, яка передала аванс несе матеріальну відповідальність за невиконання умов договору. Обставини невиконання умов договору, вказані позивачем не відносяться до форс-мажору, а тому підстави для звільнення її від відповідальності за невиконання зобов`язання відсутні.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що передані відповідачу кошти є авансом та підлягають поверненню.

Колегія суддів з таким висновком погоджується, оскільки він відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Встановлено, що 23 березня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір про наміри, за якими ОСОБА_1 зобов`язалась купити квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 зобов`язалась продати вказану квартиру. Як вказано в договорі, до його підписання, позивач передала аванс у сумі 1000 доларів США. Договір купівлі-продажу треба укласти та провести повний розрахунок за об`єкт нерухомості до 15 травня 2016 року.

Також в договорі про наміри (за майбутнім договором купівлі-продажу) від 23 березня 2016 року вказано, що сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання своїх зобов`язань по договору, якщо це стало наслідком обставин непоборної сили, які виникли після укладення цього договору, безпосередньо вплинули на його виконання і сторони повертаються у початкове положення. До авансової суми застосовуються наслідки відповідальності за порушення умов договору.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст.628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором (ч.4 ст.635 ЦК України).

Із змісту договору про наміри, укладеного між сторонами, вбачається, що він містить положення попереднього договору та договору завдатку.

За положеннями ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена у письмовій формі.

Необґрунтоване ухилення однієї із сторін від укладення основного договору, передбаченого попереднім договором, може бути підставою для відшкодування другій стороні збитків, завданих простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Системний аналіз ст. 635 ЦК України свідчить, що єдиним зобов`язанням сторін за попереднім договором є зобов`язання укласти основний договір у певний строк (термін), обумовлений таким попереднім договором. Ухилення від такого укладення є порушенням цього зобов`язання, однак якщо факт ухилення судами не встановлено, а сторони в обумовлений строк (термін) основний договір не уклали або одна зі сторін не направила іншій стороні пропозицію про його укладення, таке зобов`язання вважається припиненим (Постанова Верховного суду від 08 лютого 2018 року у справі №910/11491/17).

Отже, необґрунтоване ухилення однієї із сторін попереднього договору від укладення основного договору може бути підставою лише для відшкодування другій стороні збитків, завданих простроченням.

Крім того, договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ст.ст. 655, 656, 657 ЦК України).

Аналіз змісту договору про наміри свідчить, що він містить зобов`язання сторін про укладення у визначений ними час договору купівлі-продажу в майбутньому на умовах, встановлених цим договором, також сторони обумовили предмет майбутнього договору купівлі-продажу, його ціну та інші істотні умови основного договору, в тому числі і умову про зобов`язання укласти основний договір.

Проте, укладений сторонами договір не був посвідчений нотаріально.

Таким чином підписаний сторонами договір в частині умов попереднього договору в розумінні ст. 635 ЦК України є неукладеним, оскільки сторонами не дотримано обов`язкової нотаріальної форми для договорів купівлі-продажу нерухомого майна, укладення якого сторони обумовили в майбутньому.

Отже у сторін відсутнє зобов`язання на укладення основного договору купівлі-продажу квартири.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

За своєю природою аванс це визначена грошова сума (попередній платіж), яка передається покупцем продавцю, та яка включається до загальної ціни товару.

Таким чином, суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов`язання. Тому, незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов`язання, той, хто отримав аванс, повинен його повернути.

І якщо продавець чи виконавець послуг (робіт) отримали як аванс певну грошову суму, а договір не було виконано, то незалежно від того, з чиєї вини це трапилось і які обставини цьому перешкоджали, аванс у будь-якому випадку підлягає поверненню.

Оскільки договір купівлі-продажу квартири сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана грошова сума є авансом, який підлягає поверненню позивачу.

При цьому обставини, з яких договір не було укладено, для вирішення справи значення не мають.

Отже, беручи до уваги викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача сплаченої суми авансу в розмірі 1000 доларів США , що станом на 31 серпня 2016 року становило 25 652 грн.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення не спростовують та недають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

За змістом ст.444 ЦПК України суд апеляційної інстанції, вирішує питання про поворот виконання, зокрема, якщо скасувавши рішення він відмовляє у позові повністю.

У зв`язку із відсутністю підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову у позові, питання про поворот виконання заочного рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 21 листопада 2016 року апеляційним судом не вирішується.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року).

За приписами ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1. ч.1 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 21 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.С.Сащенко

Судді І.П.Коваленко

А.І.Овсяннікова