ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2020 року

м. Черкаси

Справа № 712/1903/18
Провадження № 22-ц/821/909/20
категорія: 304010000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Василенко Л. І.,

суддів: Карпенко О. В., Нерушак Л. В.

секретаря: Анкудінова О. І.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;

третя особа: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Захарченко Анжела Іванівна, Державний реєстратор-департамент організаційного забезпечення Черкаської міської ради;

розглянув у відкритому судовом засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Захарченко Анжела Іванівна, Державний реєстратор-департамент організаційного забезпечення Черкаської міської ради про визнання фіктивним правочину (договору) купівлі-продажу квартири, у складі: головуючого судді Токової С. Є., повний текст рішення складено 25 лютого 2020 року,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Захарченко А. І., Державний реєстратор-департамент організаційного забезпечення Черкаської міської ради, про визнання фіктивним правочину (договору) купівлі-продажу квартири.

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . Відповідачі є її близькими родичами (донька та внук).

За час перебування у шлюбі, а саме 06 жовтня 2009 року вони придбали трикімнатну квартиру у АДРЕСА_1 .

Зазначає, що вона та її чоловік страждали тяжкими та смертельними хворобами та патологіями.

Відповідачі гарантували лікування смертельно хворих, а саме позивача ОСОБА_5 та її чоловіка ОСОБА_4

21 квітня 2015 року її чоловік ОСОБА_6 уклав договір купівлі-продажу вищевказаної квартири із відповідачем ОСОБА_2 .

Вказує, що даний фіктивний договір купівлі-продажу було укладено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином.

Метою його укладення стало те, що внук відповідач після фіктивного правочину не компенсував витрат на оплату комунальних послуг, які дід та його дружина понесуть у зв`язку із реєстрацією у спірній квартирі дружини відповідача та його дитини.

Так як оспорюваний правочин було вчинено без наміру створення правових наслідків, тому позивач не отримувала від відповідача вартості спірної квартири у сумі 148000 грн.

Натомість відповідач та його дружина відмовилися оформляти субсидії по комунальних послугах, хоча отримали фіктивне право на власність спірної квартири.

Крім того, після укладення фіктивного договору купівлі-продажу відповідач відмовився утримувати діда та його дружину і безмотивно відмовився оплачувати комунальні платежі.

Відповідач із сім`єю жодного дня не проживав у спірній квартирі.

Кпім того, відповідач відмовився переоформляти на себе рахунки по оплаті комунальних послуг.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

Вважає, що укладаючи спірний договір, вона з чоловіком не розуміли значення і наслідків своїх дій та не могли керувати ними у момент укладення правочину через ряд захворювань, а саме тяжких уражень психіки та центральної нервової системи та вважаючи, що отримають від відповідачів належне лікування.

Просила суд визнати недійсним фіктивний правочин купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 21 квітня 2015 року, котрий укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 лютого 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_6 після укладення договору купівлі-продажу квартири з 21 квітня 2015 року і до дати своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 не оспорював вказаний договір. Позивач не була стороною оспорюваного правочину, а як дружина ОСОБА_6 надавала йому згоду на відчуження спірної квартири.

Крім того, після укладення оспорюваного договору купівлі-продажу відповідач ОСОБА_2 здійснив дії, які спростовують фіктивність договору купівлі-продажу квартири.

Суд також враховав недоведеність позивачем порушення її прав шляхом укладання договору купівлі-продажу з мотивів того, що за життя її чоловік на дану квартиру склав заповіт ( а.с. 21). Вказаний заповіт був складений від імені ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_7 (сина позивача), а не позивача ОСОБА_1 та за два роки до укладення оспорюваного правочину.

Жодних доказів про порушення прав позивача відповідачем ОСОБА_3 , яка не була стороною оспорюваного правочину, позивач не надала, як і не довела які саме її права порушила відповідач ОСОБА_3 виходячи із предмету даного позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

У квітні 2020 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просила суд скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 лютого 2020 року та задовольнити її позовні вимоги повністю.

Апеляційну скаргу мотивувала тим, що укладаючи договір вона та її чоловік не усвідомлювали значення своїх дій через захворювання, не розуміли небезпеки та наслідків своїх дій та не могли керувати ними у момент укладення фіктивного правочину.

Відповідачі обіцяли фінансову допомогу на утримання, лікування та оплату комунальних послуг, однак такої допомоги не надали.

Кошти від продажу спірної квартири її чоловік не отримував.

Також, ОСОБА_4 на ім`я сина 12 вересня 2013 року було складено заповіт щодо спірної квартири.

Зазначає, що її син із сім`єю тривалий час проживає у вказаній квартирі, сплачує комунальні платежі, а діти ходять в школу неподалік.

Іншого житла, щоб забезпечувало нормальне проживання її сім`ї вона не має.

У відзиві представника відповідачів ОСОБА_8 на апеляційну скаргу зазначено, що доводи апеляційної скарги є необгрунтованими та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства та вважає, що вони не підлягають до задоволення.

Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Черкаського апеляційного суду 17 червня 2020 року в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 23 червня 2020 року справу призначено до розгляду на 15 липня 2020 року на 14:30. Відкладено на 23 вересня 2020 року на 10:30.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

У відповідності до дублікату, що має силу оригіналу договору купівлі-продажу від 06 жовтня 2009 року, укладеного між ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_6 , останній став власником квартири АДРЕСА_3 (т.1 а.с. 162).

Згідно з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 36233418 від 14 квітня 2015 року ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_3 (т.1 а.с. 166).

Відповідно до звіту про оцінку майна від 02 лютого 2015 року, проведену на замовлення ОСОБА_6 , вартість квартири АДРЕСА_3 склала 273272 грн (т.1 а.с. 167).

Згідно довідки КП «Соснівська служба утримання будинків» від 18.04.2015 № 3189, виданої ОСОБА_6 за адресою по АДРЕСА_1 зареєстрована 1 особа ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 168).

21 квітня 2015 року між ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Захарченко А. І. (т. 1 а.с. 23-24).

Згідно п. 1.1. договору продавець зобов`язується передати квартиру у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти квартиру і сплатити за неї передбачену цим договором грошову суму.

Пунктами 2.1., 2.2., 2.3. договору визначено, що продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 149 000 грн, які сплачені покупцем продавцю під час оформлення цього договору. Оціночна вартість квартири 273272 грн. Сторони стверджують факт повного розрахунку за продану квартиру та відсутність будь-яких претензій фінансового характеру.

ОСОБА_1 , як дружина ОСОБА_6 , надавала йому письмову згоду на відчуження спірної квартири, яка належала останньому на праві власності, що стверджується заявою поданою на ім`я приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Захарченко А. І. від 21 квітня 2015 року. При цьому, ОСОБА_1 в заяві зазначила про те, що такий правочин відповідає інтересам їхньої сім`ї, та погоджується з тим, щоб умови договору купівлі-продажу визначалися її чоловіком самостійно та, що зміст ст. ст. 60, 65 СК України нотаріусом їй роз`яснено ( т. 1 а.с. 176).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1 від 20 листопада 2017 року (т.1 а.с. 17).

Згідно письмових пояснень третьої особи без самостійних вимог приватного нотаріуса Захарченко А. І. від 13 грудня 2018 року № 141/01-16 наданих суду першої інстанції, остання пояснила, що при посвідченні договору купівлі-продажу квартири нею було з`ясовано волевиявлення сторін саме на укладення договору купівлі-продажу квартири. ОСОБА_1 , як дружина продавця, надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_6 на укладення правочину та продажу квартири. Крім того, перед посвідченням Договору ОСОБА_6 неодноразово звертався до неї за консультацією щодо посвідчення цього договору, у зв`язку з тим, що у нього був відсутнім правовстановлюючий документ на вищевказану квартиру, йому було повідомлено про необхідність отримання дублікату та його реєстрації у державного реєстратора. При посвідчені договору, зокрема, було перевірено їх дієздатність, сумнівів щодо їх дієздатності у неї не було. Будь-яких зауважень від сторін при посвідченні договору не було, в тому числі і щодо несплати коштів. Договір вона зачитала, після чого сторони його підписали (т.1 а.с. 158-159).

На запит суду приватний нотаріус Дудка Г. І. направила документи, на підставі яких нею був виданий ОСОБА_6 дублікат договору купівлі-продажу квартири від 06 жовтня 2009 року, зокрема, було надано заяву про видачу дублікату договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , яка власноручно ним підписана, та документи, на підставі яких нею встановлено особу заявника (т. 2 а.с. 68-70).

ОСОБА_6 особисто звернувся до державного реєстратора 10 квітня 2015 року із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і рішенням державного реєстратора від 14 квітня 2015 року № 20656919 проведено державну реєстрацію прав власності за ОСОБА_6 на квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_1 (т.2 а.с. 91).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 12 лютого 2020 року № 200016017, право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 зареєстровано 21.04.2015 номер запису про право власності 9427769 (т. 2 а.с. 108, 109).

Відповідно до акту комітету самоорганізації населення мікрорайону «Соборний» від 13 вересня 2019 року ОСОБА_2 фактично проживав у квартирі АДРЕСА_3 . Крім того, відповідач ОСОБА_2 зареєстрував у квартирі, на яку набув право власності свою дружину ОСОБА_11 та неповнолітню дитину - ОСОБА_12 (т.2 а.с. 98).

12 вересня 2013 року ОСОБА_6 склав заповіт, яким належну йому квартиру квартиру АДРЕСА_3 заповів ОСОБА_7 . Даний заповіт був посвідчений нотаріально, зареєстрований в реєстрі за № 2063 (т.1 а.с. 21).

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , представника ОСОБА_8 , переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Предметом спору у справі, яка переглядається, є визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , який укладеного між ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 недійсним з підстав, визначених ч. 1 та ч. 2 ст. 234 ЦК України, яка регламентує правові наслідки фіктивного правочину.

За змістом ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до вимог чинного законодавства зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України).

При цьому, правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, а й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (ст. 215 ЦК України).

З огляду на зазначене та відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 23 травня 2018 року по справі № 201/374/15-ц (провадження № 61-5195св18).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у ст. 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у ст. 215 ЦК України.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

При цьому, ч. 1 ст. 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу, зокрема, квартири укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

У свою чергу ст. 659 ЦК України передбачено, що продавець зобов`язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається.

Згідно до ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, зокрема, встановленою у договорі купівлі-продажу.

За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч. 1та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14 з якою погодився і Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17), від 31 березня 2020 року у справі № 521/3821/16-ц, (провадження № 61-20087св19).

Звертаючись в суд з позовом, ОСОБА_1 обґрунтовувала порушення своїх прав тим, що відповідачі, один з яких є стороною спірного договору, інша не є його стороною, не маючи наміру виконувати його, не виконали своїх обіцянок та не надавали їй та її чоловіку допомоги.

З матеріалів справи вбачається, що сторонами спірного договору є саме ОСОБА_4 продавець та ОСОБА_2 покупець, а позивач ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_6

ОСОБА_6 маючи намір укласти договір купівлі-продажу вчинив ряд дій, а саме: приходив на консультації до нотаріуса, 02 лютого 2015 року замовив оцінку квартири в ТОВ «АР КОНСАЛТ», 10 квітня 2015 року отримав дублікат договору купівлі-продажу спірної квартири від 06 жовтня 2009 року, зареєстрував отриманий дублікат в державного реєстратора 14 квітня 2015 року, 18 квітня 2015 року отримав довідку в КП «Соснівська служба утримання будинків» про осіб зареєстрованих у спірній квартирі.

Отже, ОСОБА_6 особисто протягом декількох місяців вів підготовку до укладення спірного договору, тому доводи ОСОБА_13 відносно того, що він не усвідомлював значення своїх дій під час укладення спірного договору не заслуговують на увагу.

У свою чергу позивач, як дружина власника квартири, власноручно підписала заяву про надання згоди на продаж квартири АДРЕСА_3 , зазначивши, що даний правочин відповідає інтересам сім`ї та погодившись з тим, щоб умови договору купівлі-продажу визначались її чоловіком.

З тексту спірного договору вбачається, що вартість квартири сплачена відповідачем саме у момент підписання договору у сумі 149000 грн та між сторонами відсутні будь-які претензії фінансового характеру.

При цьому, позивач не заперечує, як сам факт укладення спірного договору та його зміст, так і підписання нею згоди на продаж квартири.

Відповідач, в свою чергу, з метою виконання спірного договору, зареєстрував у квартирі, на яку набув право власності, свою дружину ОСОБА_11 та неповнолітню дитину - ОСОБА_12 (т. 2 а.с. 98).

Крім того, в 2019 році ОСОБА_2 звертався в суд з позовом до ОСОБА_14 , ОСОБА_7 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , третя особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради про виселення без надання іншого жилого приміщення, а саме квартири АДРЕСА_3 .

Вказані дії сторін спірного договору вказують на наявність мети його укладення та виконання.

Крім того, ОСОБА_4 з моменту укладення спірного договору 21 квітня 2015 року і по день смерті 17 листопада 2017 року, тобто протягом більше двох років, не вчиняв дій щодо оскарження Договору.

При цьому, як вірно зазначено судом першої інстанції, наявність заповіту, складеного ОСОБА_6 на користь свого сина за два роки до укладення спірного договору купівлі-продажу квартири, не може свідчити про фіктивність спірного договору.

Суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що позивач не надала доказів того, які саме її права порушила відповідач ОСОБА_3 виходячи із предмету даного позову та враховуючи, що ОСОБА_3 не є стороною спірного договору.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Крім цього, за пунктом 23 рішення Європейської комісії з прав людини від 18 липня 2006 року «Проніна проти України» (№ 2) (Заява №63566/00) визначено, що суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Отже, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у оскаржуваному рішенні, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції рішення постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування згідно вимог ч. 1 ст. 375 ЦПК України відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 24 вересня 2020 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. В. Карпенко

Л. В. Нерушак