ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«21» грудня 2020 року

м. Харків

справа № 621/591/20

провадження № 22ц/818/4832/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.

за участю секретаря Дмитренко А.Ю.

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач Чемужівська сільська рада Зміївського району Харківської області,

третя особа ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 23 липня 2020 року в складі судді Бібіка О.В.

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями.

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з уточненим позовом до Чемужівської сільської ради Зміївського району Харківської області, третя особа: ОСОБА_2 , про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями.

Позовна заява мотивована тим, що вона з 18 листопада 1957 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 , від якого вони мають дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 .

Вказала, що під час шлюбу вона з чоловіком за сумісні кошти побудували житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який було зареєстровано за ОСОБА_3 .

Зазначила, що 28 жовтня 1998 року ОСОБА_3 подарував Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями їхньому сину ОСОБА_2

06 листопада 1998 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір про порядок користування житловим будинком та надвірними спорудами. Проти зазначених правочинів вона не заперечувала.

Вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. У зв`язку з тим, що своєю Ѕ частиною будинку з надвірними спорудами він за життя розпорядився, інша Ѕ частина будинку, що залишилася після його смерті, не входить до складу спадщини та належить їй, як одній з подружжя, що пережила іншого.

Просила визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого в АДРЕСА_1 .

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 23 липня 2020 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

В апеляційній скарзі викладені вимоги позову. Зокрема, в ній зазначено, що належна їй Ѕ частина будинку не входить до складу спадщини та у неї немає підстав для звернення до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину.

Також вказала на порушення норм процесуального права, які стосуються розбіжностей у даті складання повного тексту рішення суду, не направлення їй копії рішення суду, не постановлення ухвали про заміну відповідача та залучення третьої особи, відмови у прийнятті визнання позову відповідачем. Також, вказала, що у матеріалах справи відсутня довіреність представника Чемужівської сільської ради.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи. 10 грудня 2020 року та 18 грудня 2020 року від сільської ради та ОСОБА_2 відповідно надійшли заяви про розгляд справи за їхньої відсутності.

Заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що ОСОБА_1 не довела, що її права порушено відповідачем.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 18 листопада 1957 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а. с. 11).

Як вбачається з копії свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого виконкомом Чемужівської сільської ради народних депутатів від 02 жовтня 1998 року, зареєстрованого в Зміївському МП технічної інвентаризації 05 жовтня 1998 року за № 2-136, ОСОБА_3 належав в цілому будинок АДРЕСА_1 (а. с. 7).

28 жовтня 1998 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 Ѕ частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Зміївської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 2-1466 (а. с. 8).

06 листопада 1998 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір про порядок користування житловим будинком та надвірними спорудами, а саме житловим будинком літ «А-1» житловою площею 52,5 кв м та надвірними будівлями: літня кухня літ «Б», гараж літ «В», сарай літ «Г», вбиральня літ «Д», огорожа № 1, 3, яким встановлено наступний порядок користування: в користування ОСОБА_3 переходять житлові кімнати 1-1, 1-2, 1-3, 1, літня кухня літ «Б», огорожа № 1, 2, 3, що складає 53/100 частини житлового будинку, а ОСОБА_2 - житлові кімнати 1-4, 1-5, 1-6, 1-7, гараж літ «В», сарай літ «Г», вбиральня літ «Д», що складає 47/100 частин житлового будинку (а. с. 9).

На підставі зазначених договорів право власності на 47/100 частин вказаного домоволодіння зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується реєстраційним посвідченням (а. с. 12).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а. с. 10).

З довідки Комунального підприємства «Зміївське бюро технічної інвентаризації, землевпорядкування, містобудування та архітектури» від 30 липня 2019 року вбачається, що згідно архівних матеріалів житловий будинок АДРЕСА_1 , станом на 31 грудня 2012 року належав: в 53/100 частці ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Чемужівської сільської ради 02 жовтня 1998 року, зареєстрованого в Зміївському МДПТІ 05 жовтня 1998 року в книзі 2-136 та договору про порядок користування житловим будинком з надвірними будівлями, посвідченого Зміївською державною нотаріальною конторою 06 листопада 1998 року р-р № 2-1503; в 47/100 ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого Зміївською державною нотаріальною конторою 28 жовтня 1998 року, р-р № 2-1466, зареєстрованого в Зміївському МДПТІ 29 жовтня 1998 року в книзі 2-136 та договору про порядок користування житловим будинком з надвірними будівлями, що посвідчений Зміївською державною нотаріальною конторою 06 листопада 1998 року р-р № 2-1503.

Дійсна інвентаризаційна вартість нерухомого майна станом на 15 липня 2019 року складає 293 320,00 грн, в тому числі, будівля, збудована без надання дозвільної документації: прибудова літ «А-1» вартістю 147 365,00 грн (а.с. 6).

Оскільки відносини з приводу набуття спірного нерухомого майна виникли до 01 січня 2004 року (дата набрання чинності ЦК України та СК України), то порядок набуття спільного майна та його правовий режим у даному випадку визначається за нормами Кодексу про шлюб та сім`ю України 1969 року (далі - КпШС України).

КпШС України визначав поняття спільної сумісної власності подружжя, під якою розумілося нажите подружжям за час шлюбу майно, а також поняття роздільного майна подружжя, яке є власністю кожного із них особисто (статті 22, 24 Кодексу).

Відповідно до вимог статті 22 КпШС України 1969 року майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно із статтею 24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

За правилом статті 60 СК України (чинного з 1 січня 2004 року і на час смерті ОСОБА_3 ) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною другою статті 60 СК України встановлено презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу.

Відповідно до статті 71 Закону України «Про нотаріат» у редакції Закону, чинній на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 , у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.

На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності.

Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з них видається нотаріусом за місцем відкриття спадщини.

Підпунктом 4.21 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок) у редакції на час відкриття спадщини передбачено, що при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із правовстановлюючого документа вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на Ѕ частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності.

Пунктом 1 глави 11 розділу II Порядку передбачено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з подальшим повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.

У повідомленні, що надсилається спадкоємцям померлого, які прийняли спадщину, зазначається склад спільного майна подружжя, на частку якого другий із подружжя, що є живим, просить видати свідоцтво про право власності, а також роз`яснюється право звернення до суду у випадку оспорювання спадкоємцями майнових вимог того з подружжя, що залишився живим.

На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності.

Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з них видається нотаріусом за місцем відкриття спадщини .

Підпунктом 2.4. глави 11 розділу II Порядку передбачено, що при видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, земельну ділянку, інше нерухоме майно нотаріус досліджує відповідний правовстановлюючий документ, на якому робиться відмітка про видачу такого свідоцтва.

Отже, підставою для видачі одному з подружжя свідоцтва про право власності на частку у спільному майні після смерті іншого з подружжя є заява такої особи.

Аналіз вказаних положень законодавства дає підстави для висновку, що, подаючи заяву про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні, другий з подружжя заявляє про те, що зареєстроване за спадкодавцем майно має статус спільного майна подружжя і належить їм у рівних частках. Звернення до нотаріуса із відповідною заявою про видачу свідоцтва є правом, а не обов`язком другого з подружжя. Неподання такої заяви можна розцінити як визнання іншим з подружжя належності майна особисто спадкодавцю, так як набуття майна у період шлюбу не виключає можливість віднесення такого майна до роздільного майна подружжя.

Зазначені висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 564/718/15-ц, провадження № 61-13660св18; від 28 серпня 2019 року у справі № 695/5181/14-ц, провадження № 61-32491св18.

Судом встановлено, що з 18 листопада 1957 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі. У період шлюбу набуто житловий будинок АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано одноособово за ОСОБА_3 , який в подальшому подарував Ѕ частину цього будинку синові та уклав з ним договір про порядок користування будинком.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Отже, предметом позову ОСОБА_1 є право власності на Ѕ частину житлового будинку.

Як вбачається з матеріалів справи, відомостей на спростування презумпції спільності майна подружжя щодо спірного будинку, вони не містять.

Разом з тим, зважаючи на те, що у ОСОБА_1 наявні документи, що підтверджують право власності померлого ОСОБА_3 на житловий будинок, перебування їх у шлюбі та його смерть, вона має можливість у позасудовому порядку отримати правовстановлюючий документ на Ѕ частину спірного будинку у нотаріуса, звернувшись із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя.

Однак, позивачкою не надано жодних доказів відсутності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя. Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріусом не приймалась. Отже, права позивачки не є порушеними чи не визнаними, тому заявлені нею вимоги про визнання права власності є передчасними та задоволенню не підлягають.

На час розгляду цієї справи ані ОСОБА_2 як власник іншої Ѕ частини будинку та спадкоємець ОСОБА_3 , ані Чемужівська сільська рада проти визнання за позивачкою права власності на Ѕ частину житлового будинку не заперечували, отже спір про право у даному разі відсутній.

Разом з тим, матеріали справи не містять відомостей про те, чи звертались до нотаріуса після смерті ОСОБА_3 інші його спадкоємці - спільні діти ОСОБА_1 та ОСОБА_3 із заявами про прийняття спадщини та чи оспорюють вони право власності ОСОБА_1 на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями. У разі виникнення спору щодо права власності на Ѕ частину будинку, що унеможливлює видачу нотаріусом свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у безспірному порядку, ОСОБА_1 не позбавлена права звернутися до суду з вимогами до належних відповідачів, які не визнають її право власності.

Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що до складу спірного домоволодіння входить, зокрема, будівля, збудована без надання дозвільної документації - прибудова літ «А-1», що підтверджується довідкою Комунального підприємства «Зміївське бюро технічної інвентаризації, землевпорядкування, містобудування та архітектури» від 30 липня 2019 року (а. с. 6).

Зазначене також унеможливлює визнання за позивачкою права власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями, оскільки до складу домоволодіння входить самочинне будівництво.

Доводи ОСОБА_1 щодо порушення при ухваленні оскаржуваного рішення суду норм процесуального права, судова колегія відхиляє, оскільки наведені нею обставини не є підставами для скасування рішення суду та задоволення її вимог. Розбіжності у даті складання повного тексту рішення суду між вступною та резолютивною частинами рішення та його повним текстом усунено ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 21 жовтня 2020 року, якою визначено датою складання повного тексту рішення суду 27 липня 2020 року. Твердження ОСОБА_1 щодо того, що їй не було направлено копію рішення суду, спростовуються матеріалами справи, зокрема, поштовим повідомленням про вручення їй копії рішення суду 01 серпня 2020 року (а. с. 47). Посилання ОСОБА_1 на те, що судом не постановлено ухвали про заміну відповідача та залучення третьої особи, є безпідставними, оскільки ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 09 червня 2020 року прийнято її уточнену позовну заяву, у якій вона замінила відповідача та вказала третю особу. Доводи ОСОБА_1 щодо того, що у матеріалах справи відсутня довіреність представника Чемужівської сільської ради, є необґрунтованими, оскільки заяву від імені сільської ради про згоду з позовними вимогами та розгляд справи без участі підписано сільським головою, що не потребує довіреності на представництво інтересів цього органу. Посилання ОСОБА_1 щодо того, що судом неправомірно відмовлено у прийнятті визнання позову відповідачем, судова колегія відхиляє, оскільки позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню з вказаного вище, тому їх визнання відповідачем не є підставою для задоволення позову.

Отже, виходячи з аналізу встановлених судом обставин справи, судова колегія вважає, що висновок суду про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 є правильним. На даний час права позивачки не є порушеними чи не визнаними, а її вимоги є передчасними. У разі виникнення спору щодо права власності на Ѕ частину будинку зі спадкоємцями ОСОБА_3 , позивачка не позбавлена права на звернення до суду з вимогами про захист своїх прав до належних відповідачів.

Оскільки ОСОБА_1 звільнено від сплати судового збору та її апеляційну скаргу по суті вимог залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору не вбачається.

Керуючись ст. ст. , 368, п.1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 23 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 24 грудня 2020 року.