Постанова

Іменем України

02 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 757/61833/19

провадження № 61-6324св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - слідчий в особливо важливих справах слідчого управління Головного слідчого управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області Кравченко Сергій Петрович,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба безпеки України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу слідчого в особливо важливих справах слідчого управління Головного слідчого управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області Кравченка Сергія Петровича на постанову Київського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Андрієнко А. М., Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до слідчого в особливо важливих справах слідчого управління Головного слідчого управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області Кравченка С. П. (далі - слідчий в ОВС СУ ГСУ СБУ у м. Києві та Київській області), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба безпеки України, про повернення майна у зв`язку із закриттям кримінального провадження.

На обґрунтування позову посилався на таке. На підставі ухвали Печерського районного суду міста Києва від 23 квітня 2019 року проведено обшук у приміщенні митно-брокерської компанії Товариства з обмеженою відповідальністю «Капітал Брок Сервіс» (далі - ТОВ «Капітал Брок Сервіс»), директором якої є він. 23 серпня 2019 року постановою прокурора кримінальне провадження закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), у зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливостей для їх отримання. Проте після закриття кримінального провадження слідчий в ОВС СУ ГСУ СБУ у м. Києві та Київській області повернув лише частину вилученого майна, яке було зазначене в ухвалі Печерського районного суду міста Києва від 23 квітня 2019 року.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року у відкритті провадження у справі відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що вимоги позивача про повернення майна, вилученого під час обшуку 22 лютого 2019 року, підлягають вирішенню у порядку кримінального судочинства, а не цивільного.

Постановою Київського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги, що кримінальне провадження закрито, а тому заявлені позовні вимоги підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства, що відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17 (провадження № 14-496св18).

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У квітні 2020 року слідчий в ОВС СУ ГСУ СБУ у м. Києві та Київській області звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а ухвалу суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, встановивши, що спірне майно вилучено у кримінальному провадженні, правильно зазначив, що клопотання власника майна має розглядатися у порядку кримінального судочинства. Апеляційний суд помилково послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17, оскільки у цій справі спірні правовідносини регулюються нормами Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) 2012 року, а не нормами КПК України 1960 року, як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду.

У червні 2020 року надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому ОСОБА_1 просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

У червні 2020 року надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба безпеки України, просила касаційну скаргу задовольнити, постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали.

Ухвалою Верховного Суду від 25 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Частиною першою статті 402 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзивів на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Стаття 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19) зазначила, якщо арешт на майно накладено у порядку, передбаченому КПК України 2012 року, особа, яка вважає, що такими діями порушено її право на майно, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, а останнє закрив своєю постановою слідчий, має право звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту в порядку кримінального судочинства. Такий порядок захисту права на майно є ефективним, оскільки забезпечить відновлення права власника або іншого володільця майна, на яке був накладений арешт слідчим суддею у кримінальному провадженні (пункт 32).

У цій справі позивач звернувся з позовом про повернення майна у зв`язку із закриттям кримінального провадження, яке було вилучено після проведення обшуку на підставі ухвали Печерського районного суду міста Києва від 23 квітня 2019 року та приєднано до матеріалів кримінального провадження як речові докази.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 399/142/16-ц (провадження № 14-508 цс 18) дійшла таких висновків. Питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили. У разі закриття кримінального провадження слідчим або прокурором питання про долю речових доказів і документів вирішується ухвалою суду на підставі відповідного клопотання, яке розглядається згідно зі статтями 171-174 КПК України (частина дев`ята статті 100 цього кодексу). Якщо питання повернення речових доказів вирішене судом відповідно до КПК України, то заявлена за правилами цивільного судочинства вимога про зобов`язання повернути ті самі речові докази є вимогою про виконання вироку у відповідній частині. Така вимога не може бути самостійним предметом розгляду у суді, оскільки відповідний спосіб захисту права власності не передбачений нормами чинного законодавства та не сприяє ефективному відновленню порушеного права. Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо позов не належить розглядати за правилами цивільного (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), господарського (пункт 1 частини першої статті 175 ГПК України) чи адміністративного (пункт 1 частини першої статті 170 КАС України) судочинства. Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами цивільного (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України), господарського (пункт 1 частини першої статті 231 ГПК України) чи адміністративного (пункт 1 частини першої статті 238 КАС України) судочинства. У разі заявлення за правилами цивільного, господарського чи адміністративного судочинства вимоги про повернення речових доказів, доля яких була вирішена судом відповідно до КПК України, суди повинні відмовляти у відкритті провадження у справі, а якщо воно було відкрите, - постановляти ухвалу про його закриття.

Також у постанові від 12 вересня 2018 року у справі № 751/1921/17 (провадження № 14-383 цс 18) Велика Палата Верховного Суду, погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій про відмову у відкритті провадження у справі, де вимоги позивача стосувалися повернення майна, що є речовими доказами у кримінальному провадженні, зазначила, що питання щодо повернення речових доказів, вилучених у ході кримінального провадження, має вирішуватися у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом.

Близький за змістом висновок Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постановах від 24 квітня 2018 року у справі № 202/5044/17 та від 15 травня 2018 року у справі № 335/12096/15-ц.

З урахуванням наведеного, зважаючи на суть спірних правовідносин, які стосуються повернення речових доказів, долучених до матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, установивши, що вилучення спірного майна відбулось у кримінальному провадженні за правилами КПК України 2012 року, дійшов правильного висновку, що питання про повернення зазначеного майна необхідно розглядати за правилами кримінального судочинства.

Указаного апеляційний суд не уваги не взяв та внаслідок неправильного тлумачення норм процесуального права дійшов помилкового висновку про те, що справа має розглядатися за правилами цивільного судочинства. Апеляційний суд послався на висновок, викладений у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17 (провадження № 14-496цс18). Проте Велика Палата Верховного Суду 30 червня 2020 року ухвалила постанову у справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19), у якій відступила від вказаного вище висновку, зазначивши, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, необхідно розглядати за правилами цивільного судочинства. Натомість питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та нескасованого після закриття слідчим кримінального провадження, має вирішувати слідчий суддя за правилами кримінального судочинства.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, з урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спір у цій справі не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та відмовив у відкритті провадження.

Водночас апеляційний суд, перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, не врахувавши суті спірних правовідносин та порушивши норми процесуального права, помилково скасував ухвалу суду, яка є законною та обґрунтованою.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційний суд безпідставно скасував ухвалу суду першої інстанції, яка відповідає закону, постанова апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі ухвали суду першої інстанції.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги слідчого в ОВС СУ ГСУ СБУ у м. Києві та Київській області та скасування постанови апеляційного суду і залишення в силі ухвали суду першої інстанції, то з ОСОБА_1 на користь слідчого в ОВС СУ ГСУ СБУ у м. Києві та Київській області підлягає стягненню 420,40 грн - витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу слідчого в особливо важливих справах слідчого управління Головного слідчого управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області Кравченка Сергія Петровичазадовольнити.

Постанову Київського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року скасувати.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь слідчого в особливо важливих справах слідчого управління Головного слідчого управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області Кравченка Сергія Петровича 420,40 грн - витрати зі сплати судового збору.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко