Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

«28» вересня 2020 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі : головуючого - судді Глинської Д.Б.

за участі секретаря с/з Лань М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунальної 5-тої стоматологічної поліклініки, третьої особи - Управління державної казначейської служби України у Шевченківському районі м. Львова Львівської області, про стягнення заробітної плати, компенсації за невчасно виплачену заробітну плату та за затримку розрахунку і відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

19 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Комунальної 5-тої стоматологічної поліклініки, третьої особи - Управління державної казначейської служби України у Шевченківському районі м. Львова Львівської області, в якій просить суд постановити рішення, яким стягнути з рахунків 5-тої стоматологічної поліклініки м. Львова на його користь 17 588,48 грн. заборгованості по заробітній платі, 65,73 грн. компенсацію за невчасно виплачену зарплату, 2 000,00 грн. моральної шкоди, компенсацію за затримку розрахунку у розмірі середнього заробітку по день фактичного розрахунку.

В обгрунтування своїх вимог зазначав про те, що він, ОСОБА_1 , перебував з відповідачем у трудових відносинах на посаді зубного техніка - ортодонта. Він був звільнений 30 листопада 2019 року на підставі п. 1 ч.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України ( далі по тексту- КЗпП України) - за угодою сторін.

Заборгованість відповідача перед ним з виплати заробітної плати за період з 01 серпня 2019 року по 29 листопада 2019 року становить 17 528,48 грн.

Те, що відповідач протягом чотирьох місяців не сплачував йому заробітну плату, а також те, що в день звільнення останнього і до теперішнього часу не провів повний розрахунок, заподіяло йому моральні страждання, бо весь час від переживав з приводу існування своєї сім`ї, яка внаслідок дій відповідача була позбавлена звичайного нормального існування, життєвого спілкування з тими людьми, які їх оточують через скрутне матеріальне становище, на утримання якої перебуває малолітня дитина. Відтак, він простить стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 2 000 грн.

Оскільки Комунальна 5-та стоматологічна поліклініка не ліквідувала заборгованості по заробітній платі, він змушений звернутися до суду для захисту своїх порушених прав.

Ухвалою суду від 24 грудня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

У визначений в ухвалі від 24 грудня 2019 року строк від відповідача відзив не надійшов. Крім того, відповідачем не виконано ухвалу суду від 03 червня 2020 року про витребування доказів.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час, місце та дату розгляду справи. Однак, подав у канцелярію суду заяву, з якої вбачається, що він позов підтримує та просить розглянути справу за його відсутності.

Представник відповідача комунальної 5-тої стоматологічної поліклініки повторно в судове засідання не з`явився, хоч про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та не подав відзив.

Представник Управління державної казначейської служби України у Шевченківському районі м. Львова в судове засідання повторно не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату та місце розгляду справи. Однак, було подано у канцелярію суду лист з проханням проводити розгляд справи за відсутності їх представника.

Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі представника відповідача, суд вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України провести заочний розгляд справи.

У відповідності до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання 28 вересня 2020 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що з 01 грудня 1994 року ОСОБА_1 був прийняти на посаду медреєстратора у Комунальну 5-ту стоматологічну поліклініку м. Львова, а з 17 липня 1995 року переведений на посаду зубного техніка - ортодонта, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 .

З довідки про доходи вбачається, що заробітна плата позивача ОСОБА_1 за серпень 2019 року становить 4 382,12 грн. та вересень 2019 року - 4382,12 грн.

Наказом №84п від 15 листопада 2019 року ОСОБА_1 був звільнений з посади зубного техніка - ортодонта Комунальної 5-тої стоматологічної поліклініки м. Львова за угодою сторін на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки.

Розмір заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі становить становить 17 528,48 грн.

Згідно з ст.15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до положень ч.1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України ( далі - ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України.

Згідно з ч. 7 ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (ст. 94 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), ст. 1 Закону України «Про оплату праці»).

Частиною 1 статті 21 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно з ч.1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

У правовому висновку Верховного суду України у справі №6-64цс/13 від 03 липня 2013 року зазначено, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.

Відповідно до ч. 1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року.

Згідно з абз.3 п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець недоведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Враховуючи, що з дня звільнення з роботи, а саме з 29 листопада 2019 року заробітна плата ОСОБА_1 не виплачена в повному обсязі, то у відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України відповідач зобов`язаний виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України не відповідає ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану роботу, а за затримку розрахунків при звільненні. Тому відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою.

Метою законодавчого регулювання умов відшкодування працівнику за час затримки усіх виплат при звільненні є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. А відповідно до статті 3 цього закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Пунктом 4 Порядку передбачено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається.

Відповідно до правового висновку закріпленого в Постанові Верховного Суду України у від 7 листопада 2012 року (справа № 6-131цс12): «основною умовою для виплати громадянину компенсації є порушення власником встановлених строків виплати нарахованих доходів (зокрема, заробітної плати, пенсії, соціальної виплати, страхових виплат). При цьому, компенсація за порушення строків виплати нарахованого доходу проводиться незалежно від вини органу, що здійснює відповідні виплати та незалежно від порядку і підстав нарахування цього доходу чи його частини: самим підприємством добровільно чи на виконання судового рішення».

Згідно з наданого позивачем розрахунку сума компенсації складає 65,73 грн. Вирішуючи позов щодо компенсації частини втраченої заробітної плати, суд також виходить із наданих відповідачем розрахунків нарахованої, але своєчасно невиплаченої заробітної плати та законодавства, яке регулює зазначені правовідносини.

Компенсація провадиться відповідно до Закону України «Про оплату праці», Закону України від 19.10.2000 р. № 2050 «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 р. № 159.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати" підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею 2 даного Закону встановлено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадяться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) тощо.

Стосовно заявлених позовних вимог щодо стягнення із відповідача на користь позивача моральної шкоди суд зазначає наступне.

Згідно з статті 237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Суд зауважує, що в результаті затримки з невиплатою заробітної плати при звільненні позивач поніс моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів на проживання на протязі певного періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, що визнається судом моральною шкодою, яка підлягає задоволенню з урахування розміру невиплачених відповідачем сум, розміру та тривалості завданих моральних страждань.

Враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнала позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у його житті, та зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, з урахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають задоволенню в розмірі 2000,00 грн.

Суд вважає, що в даній справі моральна шкода в розмірі 2000,00 грн., разом з розміром заборгованості по заробітній платі в сумі 17 528,48 грн. та компенсаційними виплатами в порядку ст. 117 КЗпП України є достатніми для сприяння відновлення порушених прав позивача.

Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є підставними та такими, що підлягають до задоволення.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач на день звернення до суду з позовом був звільнений від сплати судового збору, такі судові витрати в розмірі 768,40 грн. підлягають стягненню з відповідача в дохід держави.

Керуючись ст. ст.12, 13, 76, 80, 81, 141, 259, 263, 264,265, 280-282ЦПК України, ст. ст. 21, 47,94, 116, 117, 237-1 КЗпП України суд,

В И Р І Ш И В :

позов задовольнити.

Стягнути з Комунальної 5-тої стоматологічної поліклініки м. Львова в користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 17 528,48 грн. ( сімнадцять тисяч п`ятсот двадцять вісім гривень сорок вісім копійок).

Стягнути з Комунальної 5-тої стоматологічної поліклініки м. Львова в користь ОСОБА_1 компенсацію за невчасно виплачену заробітну плату у розмірі 65,73 грн. (шістдесят п`ять гривень сімдесят три копійки).

Стягнути з Комунальної 5-тої стоматологічної поліклініки м. Львова в користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 2 000,00 грн. (дві тисячі гривень).

Стягнути з Комунальної 5-тої стоматологічної поліклініки м. Львова в користь ОСОБА_1 компенсацію за затримку розрахунку у розмірі його середнього заробітку по день фактичного розрахунку.

Стягнути з Комунальної 5-тої стоматологічної поліклініки м. Львова судовий збір в доход держави в розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача Комунальної 5-тої стоматологічної поліклініки м. Львова.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Учасники процесу:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

відповідач: Комунальна 5-та стоматологічна поліклініка м. Львова, місцезнаходження: м. Львів, вул. Замарстинівська, 39, ;

третя особа: Управління державної казначейської служби України у Шевченківському районі м. Львова, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Городоцька, буд.16.

Повний текст рішення виготовлений 28 вересня 2020 року.

Суддя Д. Б. Глинська