Справа № 161/1943/19 Головуючий у 1 інстанції: Олексюк А. В.
Провадження № 22-ц/802/129/20 Категорія: 31 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Киці С. І.,

суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

секретар судового засідання Савчук О. В.,

з участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування частки квартири за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 жовтня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся 05 лютого 2019 року в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування частки квартири.

Позов мотивує тим, що з 22.07.2000 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , у шлюбі народилось двоє дітей. У 2016 році сімейні стосунки між ними погіршились, а cім`я фактично припинила своє існування. Відповідачкою було запропоновано подарувати їй частку у квартирі, яка належала йому на підставі договору дарування квартири від 27.05.2011 для того, щоб налагодити сімейні відносини та проживати надалі разом в шлюбі. Його було поставлено перед вибором або подарувати частку квартири, або остаточно втратити сім`ю. В листопаді 2016 року відповідачкою подано до суду позовну заяву про визнання правочину удаваним і визнання права власності на 1/2 частку квартири, 13 лютого 2017 року дану позовну заяву було залишено без розгляду на підставі заяви. В листопаді 2016 року відповідачем подано до суду позов про розірвання шлюбу, який 09 березня 2017 року залишено без розгляду у зв`язку з неявкою позивача. 10.02.2017 приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ходачинським Р.О. посвідчено договір дарування частки квартири, за яким він безоплатно передав, а відповідачка прийняла у власність Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 . Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13.11.2017 шлюб між ними розірвано. У 2018 році відповідачка подала до суду позов про поділ спільного майна подружжя та стягнення коштів за продаж автомобіля. Вимагаючи від нього половину квартири у якості дарунку, відповідачка не мала на меті реального збереження шлюбу та сім`ї. Дарування частки квартири фактично відбулося під впливом психологічного насильства та з прямим і неприхованим обманом позивача. Він, укладаючи даний договір, не мав на меті реального настання наслідків та передачі майна.

Просив визнати недійсним договір дарування Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 від 10 лютого 2017 року, укладений між ним та відповідачкою.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 01 жовтня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на зазначене рішення суду. Вважає, що рішення суду прийняте з грубим порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права. Зазначає, що поданням позовних заяв, постійним моральним тиском, шантажем ОСОБА_3 намагалась примусити позивача подарувати їй частку квартири. Судом не було оцінено його посилання на факт психологічного тиску та інформацію, якою він доводив ці обставини. Просив рішення суду скасувати. Позовну заяву задовольнити визнати недійсним договір дарування частки квартири.

Відповідачка ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу. У відзиві зазначає, що рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, дано оцінку доводам позивача, наведено мотиви, з яких суд відхилив його доводи. Рішення є законним та обґрунтованим. Позивач не навів обставин, які на його думку мають бути розцінені як психологічний тиск на нього, чи обман його з її боку, чи в чому полягає помилка з боку позивача при укладенні договору, під впливом яких саме тяжких обставин для нього він був змушений укласти договір дарування частини квартири. Пояснила, що проживали з позивачем у зареєстрованому шлюбі, займались підприємницькою діяльністю. В травні 2016 року їй стало відомо, що 27 травня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений договір дарування спірної квартири, хоча фактично вказана квартира була куплена за спільні кошти подружжя. Вона була впевнена, що було укладено саме договір купівлі-продажу. Це стало приводом того, що в листопаді 2016 року вона звернулась в суд з позовом про розірвання шлюбу, визнання договору дарування квартири удаваним, визнання права власності на Ѕ частину квартири. Під час провадження у справі ОСОБА_1 розуміючи неправомірність своїх дій при укладенні договору дарування у 2011 році, запропонував подарувати їй Ѕ частину квартири, яка і так мала належати їй, як дружині, оскільки квартира була куплена. Після укладення договору дарування частки квартири були залишені позови без розгляду у зв`язку з примиренням. Позивач навів у заяві взаємовиключні підстави для визнання недійсним договору дарування, проте не довів їх. При укладенні договору волевиявлення позивача було вільним і нічим не обмежене. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволенні, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Судом встановлено, що сторони з 22 липня 2000 року перебували в зареєстрованому шлюбі, у них народилось двоє дітей. Рішенням Луцького міськрайонного суду від 13 листопада 2017 року шлюб між ними розірвано.

ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 27 травня 2011 року належала квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно. Спірну квартиру ОСОБА_1 отримав у власність на підставі договору дарування, який був укладений під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 . Сторони та їхні діти були зареєстровані у спірній квартирі з 10 серпня 2012 року та постійно проживають у ній.

Відповідно до договору дарування від 10 лютого 2017 року позивач ОСОБА_1 подарував відповідачці ОСОБА_3 Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 .

Після укладення договору дарування частки квартири, позивач залишився власником 1/2 частини цієї ж квартири та проживає у ній.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Звертаючись з позовом до відповідача про визнання недійсним договору дарування, позивач зазначив окремі, взаємовиключні, підстави для визнання договору дарування недійсним правочин вчинено під впливом помилки, обману, насильства, тяжкої обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Виходячи зі змісту оспорюваного договору дарування та обставин, із якими позивач пов`язує його недійсність, слід дійти висновку, що позивачем не доведено той факт, що помилка дійсно мала місце, що він не усвідомлював природи укладеного правочину та його наслідків, чи помилявся щодо предмету укладеного договору та його умов і це вплинуло на його волевиявлення, та на час укладання договору дарування сторони мали будь-які домовленості про взаємну вигоду. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Що стосується вчинення правочину під впливом обману (ст. 230 ЦК), то позивач не зазначив обставин, щодо яких під час укладення договору його було відповідачкою введено в оману та не навів доказів, що з боку відповідачки мав місце обман.

За змістом частини першої статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Саме цією підставою для визнання оспорюваного договору недійсним позивач обґрунтовує апеляційну скаргу. У апеляційній скарзі позивач посилається на те, що поданням позовних заяв до суду, моральним тиском, шантажем відповідачка примусила його подарувати їй частину квартири.

Відповідно до роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства, судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Для застосування такої статті у правовідносинах обов`язковим є наявність зв`язку між фізичних чи психічним тиском та вчиненням правочину, а також спрямованість вказаного неправомірного впливу на сторону правочину з метою примусити її вчинити правочин. Фізичний чи психічний тиск полягає у вчиненні фізичних чи душевних страждань безпосередньо стороні правочину.

Позивач не довів вчинення на нього з боку відповідача психічного тиску.

Пред`явлення позовів відповідачем до позивача про розірвання шлюбу, про визнання договору дарування квартири від 27 травня 2011 року удаваним та визнання за нею права власності на Ѕ частину спірної квартири не є психічним тиском на позивача, оскільки це право особи звертатись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних чи оспорюваних прав і вона не може бути позбавлена цього права.

Згідно з принципом диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цивільно-процесуального кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Виходячи з системного аналізу норм процесуального права, подати заяву про залишення позовної заяви без розгляду є правом позивача і таке право теж не може бути обмежене судом. Як і не може вважатись психічним тиском на сторону по справі.

Будь-яких незаконних дій відповідачкою відносно позивача не вчинялось.

Між сторонами склались неприязні відносини. Так, позивач і відповідач неодноразово зверталися з заявами в правоохоронні органи, службу в справах дітей з приводу конфліктів в сім`ї, в т. ч. і щодо виховання дітей. Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 червня 2017 року, ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП. Ці звернення були здійсненні вже після укладення договору дарування частини квартири.

Отже, посилання позивача на вчинення щодо нього психічного тиску відповідачкою до укладення оспореного правочину, не відповідають обставинам справи.

Згідно з ч.1 ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Постановою Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2006 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Не встановлено в судовому засіданні тяжкої обставини та вкрай невигідних умов, які б існували станом на час укладення договору дарування частини квартири, і під впливом яких було позивачем вчинено правочин.

Сторони укладаючи договір дарування, засвідчили про їх обізнаність із загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Сторони усвідомлювали значення своїх дій та згідно із вільним волевиявленням, котре відповідає справжній волі учасників правочину, маючи на меті реальне настання правових наслідків уклали цей договір.

Твердження позивача, що він не мав на меті реального настання наслідків та передачі майна нічим не доведено.

Судом першої інстанції дана оцінка поданим доказам в їх сукупності. Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 жовтня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий

Судді