ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 595/513/20Головуючий у 1-й інстанції Федорончук В.Б.
Провадження № 22-ц/817/845/20 Доповідач - Бершадська Г.В.
Категорія - 311010000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Бершадська Г.В.

суддів - Ходоровський М. В., Шевчук Г. М.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

представника апелянта ОСОБА_1

ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Бучацької районної державної адміністрації на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 22 липня 2020 року (ухвалене суддею Федорончуком В.Б., повний текст якого складено 31 липня 2020 року) у цивільній справі № 595/513/20 за позовом ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Бучацької районної державної адміністрації та третьої особи - заступника начальника Управління відділу з питань праці та соціально-трудових відносин Крислатої Світлани Володимирівни про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом. Вимоги обґрунтовувала тим, що вона працювала в Управлінні праці та соціального захисту населення Бучацької районної державної адміністрації ( далі УПСЗН Бучацької РДА) на різних посадах з 5 квітня 2004 року. Наказом №8-к від 6 березня 2020 року була звільнена 10 березня 2020 року у зв`язку із скороченням чисельності працівників відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Вважає наказ про її звільнення з роботи необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки при скороченні чисельності не були враховані нормативи чисельності працівників відділів (підрозділів) міських (районних) управлінь праці та соціального захисту населення, затверджені наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 11 березня 2002 р. №140.

При скороченні враховано тільки зменшення кількості отримувачів субсидій. Відділ грошових виплат та компенсацій складається з сектору прийому громадян та сектору прийняття рішень, що є одним цілим, а скорочення проведено тільки в секторі прийняття рішень.

Звільнення проведено всупереч протоколу комісії №1 від 10.01.2020 року. 18.02.2020 року на засіданні профкому голосування членів комітету не проводилось у її присутності. Наказ №3 від 10.02.2020 року виданий в день, коли вона хворіла. Адміністрація провела скорочення без доказів змін в організації праці відділу грошових виплат та компенсацій. Адміністрація надала право переважного залишення на роботі працівникам без належних на те підстав (ст.49-2 КЗпП України). Внаслідок незаконного звільнення вона втратила дохід через вимушений прогул, який підлягає нарахуванню та виплаті.

На підставі наведеного просила поновити її на посаді головного спеціаліста відділу грошових виплат та компенсацій і стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11 березня 2020 року до дня поновлення на роботі.

Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 22 липня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді головного спеціаліста сектору прийняття рішень відділу грошових виплат та компенсацій управління праці та соціального захисту населення Бучацької районної державної адміністрації.

Стягнуто з управління праці та соціального захисту населення Бучацької районної державної адміністрації в користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 36497 (тридцять шість тисяч чотириста дев`яносто сім) гривень 70 копійок.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням суду УПСЗН Бучацької РДА подало апеляційну скаргу у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права і невірне застосування норм матеріального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції, а провадження по справі закрити.

Вказало, що справа не підлягала розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки позивач була державним службовцем, а тому така справа підлягає розгляду в порядку КАС України.

Зазначило, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивачем ставилась вимога про її поновлення на посаді головного спеціаліста у відділі грошових виплат та компенсацій в управлінні праці та соціального захисту населення Бучацької РДА, однак суд поновив позивача на посаді головного спеціаліста сектору прийняття рішень відділу грошових виплат та компенсацій управління праці та соціального захисту населення Бучацької РДА.

Приймаючи рішення про поновлення позивача на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд не вирішив питання законності наказу, як підстави її звільнення та можливості його скасування у разі незаконності.

Вказало, що суд першої інстанції не дослідив належним чином обставини щодо переважного права позивача у залишенні на роботі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача доводи апеляційної скарги заперечив і вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала опираючись на доводи викладені в ній.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу заперечили та навели доводи аналогічні викладним в позовній заяві та відзиві на апеляційну скаргу. ОСОБА_2 пояснила, що дійсно вона проходила конкурс, приймала присягу державного службовця та їй було присвоєно 8 ранг державної служби.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, заслухавши пояснення учасників справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 01.06.1984 року: ОСОБА_2 на підставі наказу №22 від 05.04.2004 року призначена на посаду провідного спеціаліста по контролю за правильністю призначення та виплатою пенсії в управління праці та соціального захисту населення Бучацької РДА; згідно наказу №26-к від 27.04.2016 року призначена в порядку переведення на посаду головного спеціаліста з прийому та прийняття рішень відділу грошових виплат та компенсацій, як зарахована до кадрового резерву; наказом №33-к від 10.06.2016 року їй присвоєно з 01.05.2016 року дев`ятий ранг державного службовця категорії "В"; згідно наказу №9-к від 23.04.2018 року позивач призначена на посаду головного спеціаліста сектору прийняття рішень відділу грошових виплат та компенсацій в порядку переведення; згідно наказу №6-к від 26.04.2019 року їй присвоєно черговий восьмий ранг державного службовця посади державної служби категорії «В».

Відповідно до наказу №8-к від 6 березня 2020 року ОСОБА_2 було звільнено з посади головного спеціаліста сектору прийняття рішень відділу грошових виплат та компенсацій у зв`язку із скороченням чисельності працівників згідно п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, п.1 ч.1 ст.87 ЗУ "Про державну службу".

Згідно записів в трудовій книжці ОСОБА_2 прийняла присягу державного службовця- запис №11 (а.с. 8).

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та звільнення позивача відбулось з порушеннм трудового законодавства.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Пунктом 1, 2, ч. 1 ст. 4 КАС України передбачено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, у тому числі на виконання делегованих повноважень, і який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною цих функцій.

За ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Пунктом 17 ч. 1 ст. 4 КАС України визначено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

З аналізу вказаних норм вбачається, що юрисдикція адміністративних судів поширюється не на будь-які трудові спори, а лише ті, які пов`язані з прийняттям громадян на публічну службу, її проходженням, звільненням з неї.

Разом з цим, при наданні спору статусу публічно-правового з приводу прийняття громадян на публічну службу, проходження, звільнення з публічної служби, необхідно встановити наявність таких підстав: 1) чи проходила особа конкурс на заняття вакантної посади; 2) чи складала така особа присягу посадової особи; 3) чи присвоювався їй ранг у межах відповідної категорії посад.

Базовим (загальним) законом, що регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, є Закон України "Про державну службу" (далі - Закон № 889-VIII).

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону № 889-VIII державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Спори з приводу прийняття громадянина на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби охоплюють весь спектр спорів, що виникають у відносинах публічної служби.

Враховуючи те, що позивач, проходила конкурс на заняття вакантної посади, була державним службовцем, оскільки прийняла присягу державного службовця і їй присвоювалися відповідні ранги державного службовця то відповідно її служба була публічною.

На підставі вказаного, спори, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" вказав, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі "Занд проти Австрії" (заява N 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року) висловлено думку, що термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]".

Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Суд першої інстанції зазначених правових положень не врахував та помилково вирішив спір, який підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до частини 1, 2 статті 377 ЦПК судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Пунктом 1 частини 1 статті 255 цього Кодексу передбачено, що суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи те, що що спір, який виник між сторонами не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду і закриття провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 374, 255, 377, 382, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Бучацької районної державної адміністрації задовольнити.

Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 22 липня 2020 року скасувати і провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Бучацької районної державної адміністрації та третьої особи - заступника начальника Управління відділу з питань праці та соціально-трудових відносин Крислатої Світлани Володимирівни про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 листопада 2020 року.

Головуючий Бершадська Г.В.

Судді: Ходоровський М.В.

Шевчук Г.М.