Справа №489/2678/20
Провадження № 22-ц/812/1776/20
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 жовтня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 серпня 2020 року, ухваленого у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Губницьким Д.Г., повний текст складено того ж дня, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - виробничий підрозділ служби локомотивного господарства «Локомотивне депо Миколаїв» регіональної філії «Одеська залізниця акціонерного товариства «Українська залізниця», про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі,-

В С Т А Н О В И В

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - виробничий підрозділ служби локомотивного господарства «Локомотивне депо Миколаїв» регіональної філії «Одеська залізниця акціонерного товариства «Українська залізниця», про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на робот.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що з 12 лютого 2019 року її було переведено на посаду юрисконсульта другої категорії виробничого підрозділу служби локомотивного господарства «Локомотивне депо Миколаїв» регіональної філії «Одеська залізниця акціонерного товариства «Українська залізниця», (наказ №45-ОС від 12 лютого 2019 року).

11 березня 2020 року її було повідомлено про звільнення з займаної посади, у зв`язку зі скороченням штату та одночасно з попередженням про наступне звільнення їй було запропоновано посаду інспектора кадрів, перейти на яку вона відмовилась.

В той же час, до моменту звільнення роботодавець заходів щодо її працевлаштування не вживав та жодних вакантних посад не пропонував, хоча мав такі зобов`язання.

Наказом №104-ОС від 07 травня 2020 року її було звільнена з 12 травня 2020 року із займаної посади, у зв`язку зі скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Крім того, вказує, що на час звільнення вона перебувала на п`ятому тижні вагітності, а оскільки нормами трудового законодавства передбачена заборона на звільнення вагітних жінок, тому її звільнення є незаконним.

Враховуючи вищевикладене просила, визнати незаконним наказ №104-ОС від 07 травня 2020 року, поновити її на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з дня звільнення по день ухвалення рішення.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 серпня 2020 року позовні вимоги задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ в.о. начальника виробничого підрозділу служби локомотивного господарства «Локомотивне депо Миколаїв» регіональної філії «Одеська залізниця акціонерного товариства «Українська залізниця» №104-ОС від 07 травня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з 12 травня 2020 року з посади юрисконсульта 2 категорії цього підрозділу та поновлено її на посаді.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток 40511 грн.04 коп., з яких підлягають стягненню податки та збори, в дохід держави судовий збір у розмірі 2086,71 грн.

Рішення в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.

В апеляційній скарзі відповідач не погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо стягнення з нього на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Зокрема зазначає, що при звільненні з позивача з займаної посади підприємством виплачена вихідна допомога у розмірі 44145 грн.20 коп. Однак ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не врахував роз`яснення п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», відповідно до яких при присуджені оплати за час вимушеного прогулу враховується виплачена працівникові вихідна допомога.

Тому просив рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволені цих вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає повній мірі, обставини судом першої інстанції встановлено в повному обсязі, висновки зроблено з дотриманням вимог, які регулюють спірні відносини.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_1 на підставі наказу 08-ОС від 10 січня 2019 року прийнято слюсарем з ремонту рухомого складу 2 розряду Виробничого підрозділу Служби локомотивного господарства «Локомотивне депо Миколаїв» регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

В подальшому, відповідно до наказу №45-ОС від 12 лютого 2019 року її переведено на посаду юрисконсульта 2 категорії (а.с.11-12).

10 березня 2020 ОСОБА_1 повідомлено під особистий підпис, що відповідно до наказу директора регіональної філії «Одеська залізниця» №052 від 17 лютого 2020 року, посаду яку вона займала буде скорочено з 11 травня 2020 року у зв`язку зі змінами в організації виробництва та праці (консолідації юридичної вертикалі) зі штатних розписів виробничих підрозділів регіональної філії штатні одиниці, зокрема, у локомотивному депо Миколаїв, 1 шт. одиниця юрисконсульта 2 категорії згідно додатку до наказу. Вказаним повідомленням її запропоновано посаду старшого інспектора відділу кадрів, від переведення на яку ОСОБА_1 відмовилась (а.с.33).

Наступним наказом №104-ОС від 07 травня 2020 року ОСОБА_1 звільнено з 12 травня 2020 року з займаної посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП, у зв`язку із скороченням штату. З вказаним наказом ОСОБА_1 ознайомилась того ж дня (а.с.5).

Звертаючись до суду з вищезазначеним позовом, позивач посилаючись на те, що до моменту звільнення роботодавець заходів щодо її працевлаштування не вживав та жодних вакантних посад не пропонував, хоча мав такі зобов`язання.

Крім того, вказує, що на час звільнення вона перебувала на п`ятому тижні вагітності, а оскільки нормами трудового законодавства передбачена заборона на звільнення вагітних жінок, тому її звільнення є незаконним.

Задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суд першої інстанції вказував, що позивачка не посилається доказами на обставини існування інших вакантних посад, які б вона змогла обіймати, що є її обов`язком за положенням в справі. Тож, у пропонуванні їй лише однієї посади від якої вона відмовилася 10 березня 2020 року суд не вбачає порушень з боку підприємства.

Наявність вагітності позивачки на час звільнення відповідачем не заперечується та підтверджується копіями медичної документації про існування такого стану на час звільнення.

Звільнення вагітних жінок не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням (ч. 3 ст. 184 КЗпП України). Ця гарантія є безумовною та не залежить від поінформування жінкою працедавця про такий свій стан.

Тому, наказ про звільнення вагітної позивачки є незаконним з цієї позовної підстави та підлягає скасуванню з поновленням її на посаді, яку вона обіймала.

В цій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується, а тому підстави для його перегляду відсутні.

Разом з тим, відповідач оскаржує рішенням суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції у відповідності до положень ст.235 КЗпП України стягнув з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 40511 грн.04 коп., який розраховано у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (з наступними змінами).

Оскаржуючи рішення суду в цій частині, відповідач зазначає, що суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення безпідставно не враховано, що під час звільнення, позивачці була виплачена вихідна допомога у сумі 44145 грн. 20 коп., а тому висновок суду про необхідність стягнення з них на користь позивачки 40511 грн. 04 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу є помилковим.

Колегія суддів такі аргументи вважає безпідставними з огляду на таке.

Статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату. А саме визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом.

Згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який вирішує трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати саме на посаді з якої його було звільнено.

Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу.

Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Посилання апелянта, як на підставу для зменшення розміру компенсації за час вимушеного прогулу на п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» є помилковим, оскільки викладені в ньому роз`яснення були зроблені з урахуванням вимог закону, зокрема ч.3 ст. 117 КЗпП України, яку виключено на підставі Закону України №3248-15 від 20 грудня 2005 року

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі 6-511цс16 та підтверджено у постанові Верховного Суду № 335/4163/16-ц від 16 січня 2018 року та від 20 червня 2018 року (справа №826/808/16, провадження № 11-134ас18).

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки рішення суду першої інстанції залишається без змін, відсутні передбачені законом підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 375, 381,382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 серпня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 27 жовтня 2020 р.