Провадження № 22-ц/4808/408/20
Головуючий у 1 інстанції Ковалюк І. П.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Пнівчук О.В., Ясеновенко Л.В.

за участю секретаря Капущак С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене суддею Ковалюк І.П. 16 грудня 2019 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 19 грудня 2019 року, у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

АТ КБ «ПриватБанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до Кредитного договору №б/н від 02.02.2011 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» (згодом АТ КБ «ПриватБанк) та ОСОБА_1 , остання отримала кредит у розмірі 6000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач не виконує свої зобов`язання за даним договором, а саме не надає своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, що відображається у розрахунку заборгованості за договором.

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором у відповідача станом на 30.09.2019 року наявна заборгованість у загальному розмірі 375110,76 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом - 4460,22 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом - 365149,89 грн., заборгованості за пенею та комісією - 5500,65 грн.

Законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом.

Таким чином, просило суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 119333,24 грн. за Кредитним договором №б/н від 02.02.2011 року, яка складається з наступного: 4460,22 грн. - заборгованість за кредитом; 114873,02 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом з 02.02.2011 року по 30.03.2018 року, а також судові витрати по справі в сумі 1921,00 грн.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 16 грудня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приват Банк» 4460,22 грн. заборгованості за кредитом та 1921,00 грн. витрат по оплаті судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за відсотками та пенею, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу. Вважає його незаконним та необґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 49 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» надання безпроцентних кредитів забороняється, за винятком передбачених законом випадків.

Відповідно ж до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування, і ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів.

В матеріалах справи наявна довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка підписана відповідачем і в якій сторони визначили розмір базової відсоткової ставки 2,5% на місяць; розмір, порядок та строк погашення кредиту; підстави, розмір та порядок нарахування неустойки.

У зв`язку з наведеним позивач мав право нараховувати та стягувати відсотки.

Аналогічні висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2019 року по справі №572/1169/17, від 4 грудня 2019 року по справі №750/6058/17-ц, 19 вересня 2019 року по справі №127/7543/17.

Крім того, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом, суд першої інстанції послався на правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року по справі №342/180/17, згідно якого без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови і правила надання банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків користування кредитом, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватись як стандартна форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, суд першої інстанції не звернув увагу на наявну в матеріалах справи Довідку про кредитування, яка підписана відповідачем, у зв`язку з чим вищевказані висновки не можуть бути застосовані.

У даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалось відповідачем укладення чи неукладення кредитного договору, тому вказані обставини свідчать про згоду з усіма умовами цього договору. А згідно висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 28.03.2019 року по справі №428/2873/17 саме по собі посилання на неознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання не укладеними кредитних правовідносин.

З огляду на наведене просить скасувати заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 16 грудня 2019 року в частині відмови у стягненні заборгованості за відсотками та пенею та ухвалити в цій частині нове рішення, яким вказані позовні вимоги задовольнити.

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню з огляду на те, що банк не надав доказів на підтвердження запропонування конкретних Умов та правил надання банківських послуг, а у її анкеті-заяві відсутня домовленість про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту. Крім того, зазначає, що на даний час на її утриманні знаходиться син ОСОБА_2 , який є повнолітнім, студентом, однак переніс захворювання (операція по видаленню пухлини правої півкулі мозочка), після якого йому присвоєно 2 групу інвалідності. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги підтримала з мотивів, наведених у ній.

Відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечила, просила заочне рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскільки судове рішення оскаржується в частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення заборгованості за відсотками та пенею, то відповідно до положень частини першої статті 367 ЦПК України законність судового рішення, ухваленого у іншій частині, апеляційний суд не перевіряє.

Як вбачається з матеріалів справи, 02.02.2011 року між Публічним акціонерним товариством «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір, згідно із умовами якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с. 15-16).

На обґрунтування позову банк надав також Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка підписана відповідачем (а.с. 17, 30-76).

Згідно з цією Довідкою базова ставка за користування кредитом становить 2,5% у місяць, а також передбачено сплату комісії, пені за несвоєчасне погашення заборгованості і штрафів за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань більш, ніж на 30 днів (а.с. 17).

До Кредитного договору банк додав також розрахунок заборгованості станом на 30.09.2019 року (а.с. 10-14).

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість відповідача станом на 30.09.2019 року становить 375110,76 грн. та складається із: заборгованості за кредитом 4460,22 грн., заборгованості по процентах за користування кредитом 365149,89 грн., заборгованості за пенею та комісією 5500,65 грн.

Посилаючись на право кредитора на свій розсуд вимагати від боржника будь-якої частини суми заборгованості за кредитом, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за період з 02.02.2011 року по 30.03.2018 року в розмірі 119333,24 грн. і яка складається із: заборгованості за кредитом 4460,22 грн. та заборгованості по процентах за користування кредитом 114873,02 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості по відсотках за користування кредитом, суд першої інстанції виходив з того, що без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови і правила надання банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків користування кредитом, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватись як стандартна форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Однак, погодитися з такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд не може з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови таких договорів розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив також стягнути заборгованість по процентах за користування кредитними коштами, яку обґрунтовував тим, що право вимоги в цій частині передбачене Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Довідкою про умови кредитування.

З матеріалів справи вбачається, що в Довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка підписана відповідачем визначено умови кредитування, зокрема зазначено базову місячну ставку 2,5% (30% річних) за користування кредитними коштами, що свідчить про підставність вимоги банку в частині стягнення відсотків за користування кредитом (а.с. 17).

Разом з тим, як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого банком, починаючи з 01.09.2014 року банк почав застосовувати процентну ставку 34,8% річних, а з 01.04.2015 року 43,2% річних (а.с. 12, 13).

Підвищення процентної ставки відбувалося відповідно до Умов та правил надання банківських послуг.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розуміла відповідач та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи анкету-заяву про відкриття рахунку та приєднання до Умов і правил надання банківських послуг.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг такі Умови та правила не можна вважати складовою частиною кредитного договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17.

В матеріалах справи відсутні і докази про те, що відповідач була повідомлена про зміну процентної ставки, давала згоду на її зміну банком.

Таким чином з урахуванням процентної ставки у розмірі 30% річних (2,5% у місяць) з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню заборгованість по процентах за користування кредитом за період з 30.09.2011 року по 30.03.2018 року в розмірі 8812,65 грн. (4460,22 грн.*30% /360*2371 день).

Що стосується оскарження рішення суду першої інстанції в частині відмови щодо стягнення заборгованості за пенею слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

З позовної заяви вбачається, що АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором, яка складається з заборгованості за кредитом та відсотками за користування кредитом (а.с. 4-5).

Відтак, вимоги апеляційної скарги у цій частині апеляційний суд вважає безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення.

В силу пункту другого частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч.ч. 1, 10 зазначеної статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подачу позову та апеляційної скарги в сумі 434,71 грн.

Частиною шостою ст.19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»задовольнити частково.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 16 грудня 2019 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом та стягненні судового збору скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (, адреса: вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, 01001) 8812 (вісім тисяч вісімсот дванадцять) грн. 65 коп. заборгованості по процентах за користування кредитом за Кредитним договором б/н від 02.02.2011 року.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (, адреса: вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, 01001) 434 (чотириста тридцять чотири) грн. 71 коп. витрат по оплаті судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 12 березня 2020 року.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: О.В. Пнівчук

Л.В. Ясеновенко