Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

26 жовтня 2020 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суду Закарпатської області:

під головуванням судді Іванова А.П.,

при секретарі судового засідання Боті О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Служба у справах дітей Ужгородської міської ради про визнання особи такою, яка втратила право користування жилим приміщенням,

встановив:

20.11.2019 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідачки ОСОБА_2 , а також малолітньої ОСОБА_3 в інтересах якої діє її мати - ОСОБА_2 .

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він є одноосібним власником квартири за адресою АДРЕСА_1 . У 2008 році позивач одружився з відповідачкою, у шлюбі в них народилася донька ОСОБА_3 . Вказані особи були зареєстрована за вищевказаною адресою як члени його сім`ї. Зазначає, що згодом шлюбні відносини між подружжям були розірвані, щодо доньки його позбавлено батьківських прав, його колишня дружина вийшла заміж за ОСОБА_5 , змінивши прізвище за чоловіком, який за рішенням суду у 2016 році усиновив дитину, прізвище та по батькові якої було змінено з ОСОБА_3 та ОСОБА_3 на ОСОБА_3 та ОСОБА_3 відповідно. Відтак, відповідачки не є родичами з позивачем, однак продовжують бути зареєстрованими в його квартирі, що створює останньому перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому майном.

З огляду на викладене, просить визнати відповідачок ОСОБА_2 та малолітню ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 .

В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, від останньої надійшла заява від 26.10.2020 про розгляд справи за їх відсутності, просить задовольнити позовні вимоги, проти заочного рішення суду не заперечує.

Відповідачки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися, про причину своєї неявки суду не повідомили, про дату, місце та час слухання справи були повідомлені, зокрема шляхом виклику через вебпортал Судова влада України. Заяви про розгляд справи за їх відсутності та відзив до суду не надходив.

Третя особа без самостійних вимог представник Служби у справах дітей Ужгородської міської ради в судове засідання не з`явився, про причину своєї неявки суд не повідомив. В матеріалах справи наявна заява від 28.01.2020, в якому останній заперечує щодо задоволення позовних вимог.

Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи те, що у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку.

Зареєстрованим місцем проживання позивача ОСОБА_1 з 17.01.2006, згідно з паспортними даними останнього НОМЕР_1 від 22.01.1997, є АДРЕСА_1 .

Договором купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 від 05.07.2005 засвідчено придбання квартири покупцем ОСОБА_1 вчинення вказаного правочину посвідчено нотаріально. Право власності на вказане нерухоме майно, згідно з Витягу про реєстрацію права власності на таке, зареєстроване за ОСОБА_1 (частка1/1). В матеріалах справи наявний також технічний паспорт на квартиру.

З довідки ТОВ «Управління житлом» від 13.11.2019 видно, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , разом з ним зареєстровані ОСОБА_2 , 1984 р.н., ОСОБА_3 , 2008 р.н. Однак зазначено, що такі не проживають за вказаною адресою згідно з Актом про відсутність (не проживання) осіб за місцем реєстрації від 13.11.2019.

Вказаний акт складений за участі сусідів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 з зазначенням, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 не проживають з 10.06.2010 і по даний час.

В матеріалах справи наявні рішення Ужгородського міськрайонного суду від 21.10.2010, 21.08.2015, 22.01.2016 за якими встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_13 перебували у зареєстрованому шлюбі від 07.06.2008, в якому у них народилася донька - ОСОБА_3 . Згодом шлюб між вказаними особами був розірваний за рішенням суду, місцем проживання доньки ОСОБА_3 визначено місце проживання її матері ОСОБА_13 . Надалі ОСОБА_1 позбавлено батьківських прав щодо доньки ОСОБА_3 , його доньку було усиновлено ОСОБА_5 , змінено її прізвище та по батькові з ОСОБА_3 та ОСОБА_3 на ОСОБА_3 та ОСОБА_3 відповідно.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.11.2019 видно, що ОСОБА_5 на праві приватної власності належить квартира за адресою АДРЕСА_3 .

В судовому засіданні від 10.09.2020 були допитані як свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які засвідчили, що у квартирі за адресою АДРЕСА_1 проживає лише ОСОБА_1 ОСОБА_2 та малолітня ОСОБА_3 не проживають в цій квартирі понад десять років, їх особистих речей в квартирі немає, витрати на утримання квартири не несуть.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За твердженням позивача відповідачки не проживають у спірній квартирі з 2010 року, будучи при цьому зареєстрованими там, що підтверджується зокрема актом ТОВ «Управління житлом» про відсутність (не проживання) осіб за місцем реєстрації від 13.11.2019 та показами свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , допитаними в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ч.2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 163 ЖК УРСР визначено, що у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім`ї не звільняє їх від виконання обов`язків за договором найму жилого приміщення.

Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до роз`яснень у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 (із змінами), суди при вирішенні даних спорів повинні з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Вичерпного переліку поважності причин не проживання у жилому приміщенні житлове законодавство не встановлює, а тому це питання суд вирішує у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Так, з огляду на вищеописані докази та встановлені між позивачем та відповідачкою ОСОБА_2 правовідносини, за відсутності спростування відповідачки ОСОБА_2 , суд вважає доведеною ту обставину, що остання не проживає за адресою АДРЕСА_1 з 2010 року. При цьому згідно з відповіді з ГУДМС України в Закарпатській області ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 значиться зареєстрованою за адресою АДРЕСА_1 . За даними реєстру територіальної громади міста Бориспіль, згідно з листа від 08.10.2020, інформація про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 відсутня.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є малолітньою особою, за рішенням суду від 21.08.2015 ОСОБА_1 був позбавлений батьківських прав щодо такої, відтак за рішенням суду від 22.01.2016 така була усиновлена ОСОБА_5 . Останній, в свою чергу, згідно з інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, є власником квартири в м. Бориспіль, Київської області.

Так, з огляду на вказане, суд приходить до висновку, що місцем проживання відповідачки ОСОБА_3 як малолітньої особи є зокрема місце проживання її усиновителя ОСОБА_5 , у власності якого є нерухомість.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з ст. 391 ЦК України одним із засобів захисту права власності є усунення перешкод у здійсненні власником майна права користування та розпорядження своїм майном.

Суд вважає, що оскільки відповідачки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є членами сім`ї позивача, у зв`язку з розірванням шлюбу та позбавлення батьківських прав позивача ОСОБА_1 щодо вказаних осіб відповідно, приймаючи до уваги, що з 2010 року місце проживання малолітньої ОСОБА_3 визначено за ОСОБА_2 , а з 2016 року ОСОБА_3 усиновлена ОСОБА_5 , що свідчить про їх не проживання у спірній квартирі щонайменше з 2016 року, з огляду на те, що відповідачка ОСОБА_2 добровільно не припиняє своєї реєстрації, тим самим порушує право позивача ОСОБА_1 користуватись та розпоряджатись майном на свій власний розсуд, реєстрація відповідачки ОСОБА_2 тягне для позивача додатковий тягар утримання майна, тому позовні вимоги підлягають до задоволення як обґрунтовані.

На підставі викладеного, керуючись ст.4,5,13,81,247ч.2,263-265,280-289 ЦПК України, ст.ст.15,391,405 ЦК України, ст.ст.71,72 ЖК України, суд

ухвалив:

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованихза адресою АДРЕСА_1 такими, що втратили право користування, належною на праві власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , квартирою за адресою АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду А.П. Іванов