Провадження № 22-ц/801/1800/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О.С.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 рокуСправа № 127/13946/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Кирилюк Л.М.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 лютого 2018 року, ухвалене суддею Вінницького міського суду Вінницької області Вохміновою О.С.,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення з житлового приміщення.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 20.08.2016 року, ОСОБА_2 є власницею квартири АДРЕСА_1 .

Згідно п. 8 вказаного договору продавець ОСОБА_6 зобов`язався погасити повністю заборгованість за комунальні та інші платежі щодо відчужуваної квартири, звільнити квартиру від речей, вилучити ключі від квартири в осіб, які їх мали, зняти з реєстрації вказаних осіб і передати квартиру покупцеві до 20.02.2017.

З довідки виданої ТОВ «Житлово-Експлуатаційне Об`єднання» м. Вінниці від 19.08.2016 року № 1270, позивачу стало відомо, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ..

Позивач вказує, що на час звернення з позовом у суд, в квартирі зберігаються речі відповідачів, ключ від квартири позивачу не переданий, комунальні послуги нараховуються на всіх зареєстрованих і проживаючих осіб.

ОСОБА_2 зазначає, що оскільки відповідачі зареєстровані і проживають в квартирі без згоди власника, у встановлений договором строк не виселились, вони чинять перешкоди власнику в користуванні і розпорядженні майном. Тому відповідно до ст.ст. 321, 391 ЦК України позивач просила виселити відповідачів із належної їй квартири без надання іншого житла, а також стягнути з відповідачів на її користь судові витрати.

28.09.2017 відповідач ОСОБА_3 подав зустрічний позов про встановлення сервітуту на користування квартирою, який ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 07.02.2018 залишено без розгляду на підставі ч. 5 ст. 223 ЦПК України.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07 лютого 2018 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 , без надання іншого житла, з підстав визначених ст.ст. 150, 155, 109 ЖК УРСР, ст.ст. 383, 317, 391 ЦК України.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що право позивача як власника квартири на вільне володіння, користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 порушене відповідачами, які є сторонніми їй особами і проживають там без згоди власника, а тому підлягають виселенню без надання іншого житла. На час розгляду справи відповідачі продовжують проживати у приміщенні і зберігати речі , вимоги позивача щодо виселення не виконують, тим самим чинять їй перешкоди.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13.09.2018 в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові.

В якості основних доводів скаржник посилається на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження проживання відповідачів у вказаному будинку, а також того, що саме вони руйнують чи псують житлове приміщення або використовують його не за призначенням, порушують правила співжиття, а відтак, не доведено наявність підстав для їх виселення.

Скаржник зазначає, що суд у своєму рішенні послався на норми ст. 116 ЖК УРСР, проте у судовому засіданні не було встановлено неправомірності набуття відповідачем права користування жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, яке діяло на момент виникнення цього права. Також ОСОБА_1 вказує, що позивач не посилався на обставини виселення, передбачені ст. 157 ЖК України.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників судового розгляду не надходило.

В судове засідання позивач та інші відповідачі не з`явились, належним чином були повідомлені. Заяв від них не надходило.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника скаржника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 28 листопада 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 05 серпня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Вінницького апеляційного суду від 28 листопада 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої інстанції та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Разом з тим, частина друга цієї статті визначає, що постанова касаційного суду не може містити вказівку, зокрема, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи.

Судом було установлено наступне.

Позивач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу від 20.08.2016, право власності на яке зареєстровано за нею в установленому законом порядку (Т.1 а.с. 4-6).

У п.5 вказаного Договору зазначено, що при укладенні зазначеного договору, продавець квартири ОСОБА_6 підтвердив, що дійсно є власником даної квартири, не має обмежень щодо свого права розпорядження квартирою, ні квартира, ні будь-яка її частина на момент укладення цього договору нікому іншому не продана, не подарована, не відчужена іншим способом, не надана в іпотеку, не передана в оренду чи безоплатне користування, не є предметом обтяження, в податковій заставі і під забороною (арештом) не перебуває, права третіх осіб (права наймача, право застави, право довічного утримання тощо) щодо квартири відсутні, питання права власності на квартиру не є предметом судового розгляду, будь-які спори відносно зазначеної квартири відсутні, квартира не внесена до статутного капіталу юридичних осіб, у квартирі не зареєстровано місцезнаходження юридичної особи, малолітніх або неповнолітніх дітей або недієздатних чи обмежено дієздатних осіб, що мають права користування квартирою немає, внаслідок продажу квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких продавець зобов`язаний утримувати за законом або договором (Т.1 а.с. 4).

Пунктом 8 договору купівлі-продажу визначено, що за даними довідки, виданої ТОВ «Житлово-Експлуатаційне Об`єднання» м. Вінниці від 19.08.2016 року № 1270, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , 1956 року народження, ОСОБА_3 , 1981 року народження, ОСОБА_4 , 1990 року народження, ОСОБА_5 , 1990 року народження.

За умовами договору продавець зобов`язувався погасити повністю заборгованість за комунальними та іншими платежами щодо відчужуваної квартири, звільнити квартиру від речей, вилучити ключі від квартири в осіб, які їх мали, зняти з реєстрації проживання вищевказаних осіб і передати квартиру покупцеві до 20.02.2017 (Т.1 а.с. 5).

На час звернення до суду умови договору не виконані. Позивач , як власник, позбавлена можливості реалізувати своє право власності на житло.

Договір найму житла з позивачем відповідачі не укладали. Дана обставина не заперечується сторонами.

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність доказів проживання відповідачів в спірній квартирі не заслуговують на увагу, адже дана обставина не заперечувалась відповідачами під час розгляду справи, більш того про фактичне проживання та користування квартирою наголошувалось у зустрічній позовній заяві про встановлення сервітуту користування нерухомим майном, а тому до уваги апеляційною інстанцією не приймається (а.с.59).

Відповідно до ч.1 ст. 417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої інстанції та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Разом з тим, частина друга цієї статті, говорить, що постанова касаційного суду не може містити вказівку, зокрема, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи.

Отже, колегія суддів апеляційного суду вважає, що касаційний суд, скасовуючи рішення апеляційного суду, вказав лише про недоліки при ухваленні апеляційним судом рішення, і ці недоліки є вказівками, які слід врахувати при новому розгляді (перегляді) рішення суду першої інстанції.

Так постановою Вінницького апеляційного суду від 30.01.2020 року , яка є у вільному доступі в Єдиному державному реєстрі судових рішень, на чому акцентував увагу Верховний Суд , хоча це не є доводами апеляційної скарги, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20.09.2019 року, яким відмовлено ОСОБА_4 в задоволенні позову у тому числі і до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, витребування майна , визнання права власності на 1/5 частини квартири, залишено без змін( справа № 127/17496/18).

В обґрунтування вказаного позову ОСОБА_4 вказував на те, що 14 серпня 2008 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Ткачук М. В. було посвідчено договір купівлі-продажу зазначеної квартири, який фактично укладався з метою забезпечення виконання боргового зобов`язання ОСОБА_3 перед ОСОБА_7 на суму 48440 грн 00 к., що еквівалентно 10000 доларів США. Отримання цієї суми підтверджене розпискою, складеною 14 серпня 2008 року, за якою ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_7 10000 доларів США та зобов`язався їх повернути на першу вимогу. В якості забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_3 перед ОСОБА_7 сторонами було досягнуто домовленості про тимчасову передачу у власність ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу спірної квартири. Після повернення боргу квартира підлягала негайному безоплатному поверненню власникам шляхом укладення відповідної безвідплатної угоди. Сторони також домовились про те, що до моменту повернення боргу ОСОБА_7 квартирою розпоряджатись не буде. Після укладення цього договору ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 продовжували проживати в квартирі. ОСОБА_7 не вчиняла жодних дій, які б свідчили про її намір користуватись квартирою. Попри це ОСОБА_7 20 серпня 2016 року на підставі посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Стеблюк Н. В. договору продала квартиру ОСОБА_2 . Оскільки ОСОБА_3 виконав зобов`язання перед ОСОБА_7 , про що свідчить повернення йому боргової розписки, то вона зобов`язана була повернути квартиру попереднім власникам і, відповідно, не мала права відчужувати її ОСОБА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що ураховуючи різні правові наслідки фіктивного та удаваного правочинів, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства ,розписка від 14 серпня 2008 року про отримання ОСОБА_3 у позику в ОСОБА_7 10000 доларів США не свідчить про недійсність договору купівлі-продажу внаслідок його фіктивності.

За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Ст.41 Конституції України передбачено, шо кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, не впливають на суть ухваленого рішення та не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції до уваги.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального права не заслуговують на увагу, адже суд вірно встановив фактичні обставини справи та правильно застосував до них норми матеріального права.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне, обґрунтоване та справедливе судове рішення, яке відповідає вимогам Закону.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її постановлення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 24 вересня 2020 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді: О.В. Ковальчук

Т.М. Шемета