22-ц/804/2246/20
221/1102/19

П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

24 вересня 2020 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Мироненко І.П.

суддів: Баркова В.М., Принцевської В.П.

сторони:

позивач Акціонерне товариство комерційного банк «ПриватБанк»;

відповідач ОСОБА_1 ;

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Маріуполі апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного Банку «ПриватБанк» на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 29 квітня 2020 року, постановленого у складі судді Мохова Є.І., -

в с т а н о в и в:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2019 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Просив стягнути з відповідача 52 837,99 грн. тіло кредиту, 40 348,52 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 29 124,46 грн. заборгованість за пенею за період з 05 березня 2011 року по 01 грудня 2018 року, а всього 122 310,97 грн. та судовий збір 1921,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до договору б/н від 05 березня 2011 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 39 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач порушив умови договору і станом на 13 січня 2019 року має перед позивачем заборгованість у розмірі 135 090,13 грн., яка складається з наступного: 52 837,99 грн. тіло кредиту, 40 348,52 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 41 903,62 грн. заборгованість за пенею та комісією. Посилаючись на те, що кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, позивач просив стягнути заборгованість у розмірі 122 310,97 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 29 квітня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів за користування кредитними коштами суд виходив з того, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Відмовляючи у стягненні тіла кредиту суд застосував загальні положення строку позовної давності. Посилання позивача на п.1.1.7.31 Умов і правил надання банківських послуг, яким позовна давність за договором була збільшена до 50 років, суд до уваги не взяв, оскільки встановлено, що такі Умови і правила надання банківських послуг не підписані відповідачем і не є складовою частиною укладеного між сторонами Договору б/н від 05 березня 2011 року.

Надходження апеляційної скарги до апеляційної інстанції та її короткий зміст

11 червня 2020 року на адресу апеляційного суду надійшла цивільна справа з апеляційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» на рішення суду.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 15 червня 2020 року відкрито апеляційне провадження у даній справі.

В апеляційній скарзі, посилаючись на неповне з`ясування та недоведеність обставин, що мають значення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати та задовольнити позовні вимоги, судові витрати покласти на відповідача.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що на підтвердження використання кредитного карткового рахунку банком надана виписка, яка відповідно до п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженим постановою Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня та є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій чи електронній формі) з особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунка, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунка.

Не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Само по собі посилання на не підписання позичальником Умов та правил надання банківських послуг та не ознайомлення з їх змістом, не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин.

Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови та Правила були чинними під час укладення договору.

Суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту, допустивши грубе порушення норм цивільного права. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд не мав підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту.

Аргументи учасників справи

Відповідач ОСОБА_1 не скористався своїм правом на подання до суду заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направив, що за положеннями ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

2.Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ст.369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

Судом встановлено, що 05 березня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір без номера, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.

У заяві зазначені персональні дані відповідача. При цьому ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Зобов`язався виконувати Умови та Правила надання банківських послуг, регулярно ознайомлюватися з їх змінами на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua (а.с.14).

Також, ОСОБА_1 було підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду» (а.с. 15). Підписана відповідачем довідка містить пільговий період, базову процентну ставку в розмірі 2,5% на місяць, яка нараховується на залишок заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів в році; розмір щомісячний платежів (що включає плату за використання кредитних коштів у звітному періоді) складає 7% від суми заборгованості, але не менше 50,00 грн. і не більше залишку заборгованості; термін внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним; встановлено 4% комісії за зняття готівки в банкоматах та 1% за зняття власних коштів; за невчасне погашення заборгованості встановлена пеня пеня (1) за кожен день прострочення кредиту (базова процентна ставка/30) та пеня (2) 1% від заборгованості, але не менше 30,00 грн. в місяць, нараховується за прострочення по кредиту або процентам 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму від 50 грн. та більше; штраф при порушенні термінів платежів по будь-якому із грошових зобов`язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів; процентна ставка (в місяць) на суму несанкціонованого перевищення ліміту кредитування 3,75% (а.с.15).

За розрахунком банку заборгованість до стягнення відповідача за вказаним кредитним договором станом на 13 січня 2019 року становить 122 310,97 грн., з яких: 52 837,99 грн. тіло кредиту, 40 348,52 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 29 124,46 грн. заборгованість за пенею за період з 05 березня 2011 року по 01 грудня 2018 року (а.с.6-13).

Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк», за умовами кредитного договору №б/н від 05 березня 2011 року ОСОБА_1 отримав кредитні картки: 05 березня 2011 року № НОМЕР_1 зі строком дії до жовтня 2014 року; 12 квітня 2013 року № НОМЕР_2 зі строком дії до квітня 2016 року; 01 листопада 2015 року № НОМЕР_3 зі строком дії до жовтня 2019 року; 12 травня 2016 року № НОМЕР_3 також зі строком дії до жовтня 2019 року; 16 серпня 2017 року № НОМЕР_4 зі строком дії до червня 2021 року та 25 вересня 2017 року № НОМЕР_4 зі строком дії до серпня 2021 року.

Згідно виписки про рух коштів по рахунку (основна картка № НОМЕР_5 ) відповідач ОСОБА_1 активно користувався наданими йому кредитними картками (зняття кредитних коштів через банкомат, оплата товарів, поповнення рахунку тощо) до жовтня 2017 року.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, щодо правових підстав

для застосування позовної давності у спірних правовідносинах

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентами) встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (п.1 ч.2 ст.258 ЦК України).

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається ст.261 ЦК України. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України).

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування, згідно з ч.5 ст. 261 ЦК України, починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

За змістом ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд зберігаючи об`єктивність і неупередженість також роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбаченим цим Кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст.129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Суд першої інстанції встановивши, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 05 березня 2011 року був укладений кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви, вважав, що у позивача з 2011 року (виникнення заборгованості) виникло право для звернення до суду за захистом своїх порушених прав.

Проте, як вбачається з розрахунку заборгованості, що був наданий суду першої інстанції, до звернення позивача до суду у лютому 2019 року відповідач ОСОБА_1 активно користувався кредитними коштами, регулярно поповнював рахунок.

Наданий відповідачем на позовну заяву відзив і заявою про застосування строків позовної давності на адресу позивача не надсилався, матеріали справи не містять даних про те, що позивач взагалі повідомлявся про розгляд справи.

Відтак, суд першої інстанції не виконав покладені на нього обов`язки, передбачені ст.12 ЦПК України, розглянув справу без належного з`ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, і дійшов передчасного висновку про перебіг строку позовної давності.

З огляду на наведене, для перевірки доводів апеляційної скарги судом приймаються долучені до апеляційної скарги довідки про встановлення кредитного ліміту, видані відповідачу за кредитним договором картки із зазначенням строку їх дії та виписка про рух коштів по рахунку.

З довідки банку вбачається, що після закінчення строку дії основної картки № НОМЕР_1 , яка була отримана при підписанні анкети-заяви, відповідач отримував ряд інших кредитних карток, у тому числі № НОМЕР_3 зі строком дії до жовтня 2019 року та № НОМЕР_4 зі строком дії до серпня 2021 року, якими активно користувався до жовтня 2017 року, що підтверджується випискою про рух коштів по рахунку.

Позивач звернувся до суду з даним позовом у лютому 2019 року, тобто в межах строку позовної давності, тому у суду першої інстанції не було підстав для застосування строків позовної давності.

Оцінка аргументів, викладених в апеляційній скарзі

щодо кредитної заборгованості скарзі

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст.634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року №342/180/17 (провадження № 14-131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розроблюються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст.633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений».

Сенс договору приєднання полягає у тому, що його умови визначені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних умовах та можуть бути прийняті іншою стороною не інакше ніж шляхом приєднання до запропонованого договору в цілому. Тобто дійсно вільною в цьому випадку є воля виключно однієї сторони - тієї, яка пропонує для укладення договору саме формуляр (тобто банк). Інша сторона виявляє волю до укладення цього договору лише на стадії висловлення власної волі на стадії прийняття умов такого договору в цілому. Проте не повинно виникати сумнівів у тому, чи дійсно та які саме умови, викладені у формулярі або іншій стандартній формі, приймає позичальник.

У ситуації, коли є сумніви у тому, чи прийняті та які саме умови прийнято споживачем - позичальником, умови не можуть вважатися такими, що прийняті ним в цілому.

Конструкція договору приєднання, викладена у ч.1 ст.634 ЦК України, полягає не у тому, що споживач зобов`язаний самостійно ознайомитися з умовами і правилами надання послуг, пропонованими однією стороною, а у тому, що споживач може лише до них приєднатися, не маючи можливості обговорювати умови договору приєднання, пропонуючи свої зміни тощо. Проте сама воля споживача на приєднання до певних умов такого договору має бути однозначною та свідчити про певне її спрямування на досягнення згоди саме на певних умовах, запропонованих банком.

У законі як загальне правило визначено, що договір приєднання має викладатися на формулярі або іншій стандартній формі, яка має засвідчувати усі прийняті споживачем умови такого договору.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1 та 2 ст.551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

За змістом ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, неустойку (пеню).

Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 05 березня 2011 року, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розміщених на сайті: www.privatbank.ua як невід`ємні частини спірного договору.

У заяві позичальника від 05 березня 2011 року процентна ставка не зазначена.

Разом з тим, позичальником ОСОБА_1 05 березня 2011 року було підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду».

Підписана відповідачем довідка про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» містить умови щодо розміру базової процентної ставки 2,5% в місяць; порядку нарахування та погашення заборгованості по кредиту, розмір щомісячних платежів - 7% від суми заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості, до 25 числа місяця, наступного за звітним, розмір та порядок стягнення комісії, нарахування пені та штрафу.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме наданий позивачем витяг з Умов та правил розумів відповідач, ознайомлювався та погоджувався з ним, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (березень 2011 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (лютий 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Враховуючи наведене, надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, оскільки вони не підписані та не визнаються позичальником.

Анкета-заява та довідка про тарифи, які підписані відповідачем не містять всіх суттєвих умов договору, зокрема суми кредиту. У позовній заяві позивач посилається на те, що відповідачем отримано кредит у розмірі 39 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, при цьому згідно розрахунку заборгованості, просить стягнути заборгованість за тілом кредиту у розмірі 52 837,99 грн.

Прострочений кредит це кредитні кошти, які були надані клієнту і не були повернуті банку в термін, передбачений договором.

Згідно розрахунку позивача за період з березня 2011 року по 31 травня 2015 року заборгованість за кредитним договором становила 5231,41 грн. з яких заборгованість за тілом кредиту (фактично отримані кошти) 5087,84 грн., відсотки на поточну заборгованість 143,57 грн. Проценти нараховувались виходячи із 30% річних (2,5% щомісячно), а з 01 вересня 2014 року 34,8% річних, з 01 квітня 2015 року у розмірі 43,2% річних (а.с.6-8).

Однак, з 01 червня 2015 року у розрахунок заборгованості позивачем до простроченого тіла кредиту зараховувалися нараховані та непогашені проценти за користування кредитом, штрафи та пеня. При цьому, проценти на заборгованість нараховувались виходячи із відсоткових ставок 2,5, 2,9 та 3,6 по різним платежам щомісячно, а з 24 березня 2016 року виходячи із відсоткової ставки - 3,6% щомісячно; з 09 жовтня 2017 року відсоткова ставка становила 3,5% щомісячно, що суперечить положенням ст.1049, ст.1054, ст.1056-1(в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) ЦК України та умовам укладеного між сторонами договору.

Вказані обставини також підтверджуються випискою про рух коштів по рахунку, з якої вбачається що до такого розміру тіло кредиту було збільшено не через отримання відповідачем коштів з кредитної картки, а через погашення банком за рахунок кредиту без погодження з відповідачем прострочених процентів, комісії, штрафів, пені та сплати страхових платежів за договором «Страхування кредитного ліміту».

Частина 3 ст. 12, ч.1 ст.81 ЦПК України передбачають, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог - покладається на відповідача.

Враховуючи, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України), позивачу у даній справі належало виходячи з підстав позову доводити умови укладеного кредитного договору б/н від 05 березня 2011 року та наявність визначеної банком заборгованості за цим договором, проте зроблено це не було. Розмір заборгованості за тілом кредиту заявлений позивачем є необґрунтованим.

Враховуючи, що позивачем не надано доказів відповідно до приписів ст.ст.77-80 ЦПК України в обґрунтування заявлених вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині, і як наслідок відсутні підстави для стягнення процентів за користування тілом кредиту та пені за порушення строків погашення кредиту.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відмова у задоволені позову призводить до нехтування принципами платності кредитного договору та наносить істотну шкоду споживачам банківських послуг, колегія суддів оцінює критично, оскільки вказані твердження не спростовують встановлених судом обставин справи.

На даний час існує єдина правова позиція, що стосується предмета спору у даній справі, сформульована у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19). Відсутність заперечень з боку відповідача не звільняє позивача від обов`язку доведення та підтвердження належними доказами заявлених ним вимог.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на наведене, оцінюючи досліджені докази у їх сукупності, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідно до положень ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позову з наведених вище підстав.

Розподіл судових витрат

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційним судом зроблено висновок про відмову у задоволенні позову, відсутні підстави для перерозподілу судових витрат понесених позивачем по сплаті судового збору.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 29 квітня 2020 року скасувати і ухвалити нове.

Відмовити у задоволені позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 05 березня 2011 року.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повне судове рішення складено 24 вересня 2020 року.

Головуючий І.П. Мироненко

Судді: В.М. Барков

В.П. Принцевська